146 



självt ej är meningslöst, utan tvärtom kunde ge intressanta resultat. För 

 en given art betyder artens frekvensprocent p den ur ett formations- 

 statistiskt material framgående sannolikiieten att med en ruta av given 

 storlek gripa något individ tillhörande arten i fråga. Men om n arter till- 

 höra samma frekvensklass, är motsvarande sannolikhet för klassens 

 representation ej n.p; den sökta sannolikheten fås emellertid enkelt 

 genom att direkt ur primärlistorna bestämma det procenliska antal rutor, 

 som h3'sa någon (= minst en) art av klassen i fråga. Om man vill 

 belägga frekvensklasserna med något slags frekvensprocenter, synas dessa 

 värden vara de riktiga; de motsvara direkt arternas frekvensprocenter. 

 För alt belysa skillnaden mellan de två beräkningsmetoderna må an- 

 föras följande ur en av Raunklers listor ^Kgi. Danske Vid. Selsk. \V\o\. 

 Medd. I, sid. 19j härledda värden för klasserna 1, 2, 5, respektive av 

 fem använda klasser (3 och 4 orepresenterade). Klassernas sannolikheter 

 i %: 52; 56; 100. Genomsnittliga artantalets pr ruta fördelning på de 

 olika klasserna, i %: 18; 19; 63. Om man ej just vill veta spridnings- 

 förhållandena i förhållande till ett geometriskt system av viss beskaffen- 

 het, utan söka närma sig de individuella frckvensförhållandena, måste 

 naturligtvis rutorna även i detta fall tagas så små som möjligt. 



För att belysa, hur dylika klassfrekvensprocenter skulle kunna användas,, 

 må hänvisas till att den efter allt att döma stora skillnaden i brokighet 

 mellan den tropiska regnskogen och våra artfattiga formationer häri 

 skulle kunna få ett talmässigt uttryck. Det är troligt, att med en och 

 samma, lilla eller medelstora rutstorlek man i tropikregnskogen skulle,, 

 hur paradoxalt det låter, ha större utsikt att gripa en sällsynt art än 

 en mycket allmän, medan motsatsen vore fallet i våra formationer. Med för 

 tropikskogen avpassade »minimiarealer» ^se nedan) bör skillnaden försvinna. 



Detta om det rcsonnemang, som ligger bakom uppställandet av förfrs 

 'konstanslagar». Dessa lagar .själva äro emellertid trots — eller kanske 

 lika väl i följd av — detta resonnemangs svagheter otvivelaktigt sanna, 

 och detta ej blott för det föreliggande objektet, utan troligen, mutatis 

 mutandis, för vilka mer eller mindre slumpvis tillkomna blandningar 

 som helst, behandlade på motsvarande salt. De äro nämligen endast 

 uttryck för statistiska konsekvenser av förf:s sätt att samla och behandla 

 sitt material. Att naturliga växtassociationer foga sig efter dessa lagar 

 är alltså föga märkvärdigt och visar just ingenting, kanske ej ens det, 

 att den blinda slumjjen på ett eller annat sätt varit av bestämmande 

 inflytande å deras sammansättning. 



Efter att på de vägar, vi ovan kritiserat, ha visat alt en dominerande 

 kärna av arter (35 — 82 % av genomsnittliga artantalet pr ruta) äro »kon- 

 stanler', undersöka förf. i kap. Il konstantantalets beroende på den an- 

 vända rutstorleken. De finna samma regel som synes gälla för artantalet 

 över huvud (Arrhenius, Sv. Bot. Tidskr. 1920), nämligen att antalet växer 

 med ytan, men ej enkelt proportionellt, utan långsammare; till sist sy- 

 nes stegringen praktiskt taget ujjphöra. Med stöd härav bilda de be- 

 greppet »minimiareal ', som definieras som den minsta areal, på vilken 

 én association uppnår sitt definitiva antal konstanter, och begreppet 

 konstanta arter eller konstanter j)reciseras nu närmare som arter, vilka 



