170 



Skandinaviens kuster. Speciellt redogjordes för de härjningar, som den 

 västliga stormen den -''/7 192(1 utförde på vegetationen på ön Jungfrun 

 i Kalmarsund. Stora delar av öns västsida befunno sig under stormen 

 under ett fint duggregn av havsvattenstänk från bränningarna. Efter 

 stormen följde några varma och torra dagar, varigenom havsvattnet på 

 bladen fick tillfälle att ostört toika in utan att bortspolas av regnvatten. 

 Följderna visade sig i en fullständig eller partiell brunfärgning av bla- 

 den över hela den överstänkta delen av ön. på vissa ställen av full- 

 ständigt katastrofal omfattning. Skadorna voro tydligen oberoende av 

 den direkta vindexpositionen; de återfunnos även i mer eller mindre 

 fullständigt vindskyddade klyftor och skrevor; däremot hade kronorna 

 av en del högre träd undgått förödelsen. Liknande skador hade föredr. 

 experimentellt h'ckats framkalla genom regelbunden bestänkning av 

 björkbuskar med havsvatten. På grund av dessa och andra iakttagelser 

 ville föredr. tillmäta saltstänket, m. a. o. en osmotisk utsugning av vatten 

 genom epidermis, en högst betydlig roll vid utbildningen av havskuster- 

 nas karakteristiska trädformer. 



Det faktum, att de enda kärlväxter, som helt undgingo den allmänna 

 förödelsen, voro vissa suckulenter. gav föredr. anledning att även något 

 vidröra de allmänna halofytproblemen. Högosmotiska växter måste 

 givetvis ha större motståndskraft mot en dylik osmotisk utsugning än 

 lågosmotiska. Därför blir det som bekant genomgående arter med för- 

 måga att skaffa sig ett högt osmotiskt tryck, som komma att bilda strand- 

 floran. Sammanställer man detta med suckulenternas nyssnämnda mot- 

 ståndskraft och deras f. ö. i många fall direkt påvisade höga osmotiska 

 tryck, synes det ligga nära till hands att förklara havsstrandväxternas 

 suckulens helt enkelt som en direkt följd av det höga osmotiska trycket. 

 Med någon anpassning för transpirationsnedsättning i stil med den 

 Schimperska halofyth3'potesen torde den näppeligen kunna ha något att 

 göra. 



Slutligen vidrördes även frågan om den maritima trädgräns och mari- 

 tima lövskogszon. om man h. o. d. finner utbildade i våra yttre skär- 

 gårdar, och frågan om saltstänkets eventuella ansvarighet härför. Upp- 

 trädandet av en trädlös skärgårdszon ville föredr. i stort sett skriva på 

 saltstänkets konto. Den maritima lövskogszonens orsaker torde vara nå- 

 got mer komplicerade. Att barrträden faktiskt torde vara mindre mot- 

 ståndskraftiga än lövträden mot det extrema havsklimatet (inkl. ■salt- 

 stänket), framgår tydligt bl. a. av det lidande utseendet hos de enstaka 

 barrträd, som man h. o. d. finner i vår ståtligast utbildade maritima 

 lövskogszon, Stockholms norra skärgård. Det förhållandet, att lövskogs- 

 zonen försvinner, så snart skärgården blir tätare, tyder emellertid på 

 att även björkens större spridningsförmåga över havsvidder måste spela 

 en viss roll. Det trädslag, som först kunnat kolonisera de yttre skären 

 och på dem bilda en mer eller mindre sluten vegetation, har givetvis 

 därigenom fått ett ofantligt övertag i den framtida konkurrensen. Det 

 är vida lättare alt försvara en en gång intagen ställning än att erövra 

 den, och i detta faktum ansåg föredr. kärnpunkten i den marilima löv- 

 skogszonens problem vara att söka. 



