190 



en viss koncentration till de stora slättbygderna, är tydligt ocIt 

 i full överensstämmelse med dess ekologi. På Uppsalaslätten är 

 den synnerligen vanlig, likaså tydligen i Västergötland. Å andra 

 sidan synes detta ej gälla generellt. På Öland spelar den en rätt 

 obetydlig roll, möjligen på grund av konkurrensen med den på 

 denna ös landsvägsträd alldeles ofantligt ymniga A', parieiina. I 

 Blekinge spelar den enligt docent G. Samuelsson i varje fall ingen 

 framträdande roll (jämförlig med t. ex. förhållandet på Uppsalaslätten); 

 vid en flyktig granskning av landsvägsträden sommaren 1920 lyc- 

 kades han icke ens anträffa den i detta landskap. I Bohuslän har 

 H. Magnusson ej kunnat finna den. Att vissa egendomligheter i 

 dess sydsvenska utbredning förefinnas är sålunda tydligt och synes 

 väl motivera ett närmare studium. Dess nordgräns återstår ännu. 

 att fastställa. 



I Norge går X. fallax åtminstone upp till Trondhjem (1920 R. S., 

 V). Danska exemplar har jag sett från Roskilde (H. M.). På 

 Åland är den tagen på Ramsholmen nära Mariehamn (1897 R. 

 S., V), och i södra Finland torde den enligt Häyrén (1. c.) ej vara 

 alltför sällsynt. F. ö. synes den vara allmän i hela mellersta och 

 södra Europa. Nordamerikanska exemplar, samlade av Tuckerman, 

 ligga även i Uppsalamuseet. 



* * 



* 



Samtliga ovan behandlade arter tillhöra den ekologiska grupp av 

 lavar, som av R. Sernander (Studier över lavarnas biologi. I. 

 Nitrofila lavar. — Sv. Bot. Tidskr. 1912) urskilts under benäm- 

 ningen nitrofila lavar. De äro i huvudsak specialiserade till stånd- 

 orter, som äro mer eller mindre tydligt påverkade av starkt kväve- 

 haltiga ämnen, såsom landsvägsdamm, fågelexkrement o. dyl., och 

 äro efter allt att döma beroende eller i varje fall starkt gynnade av 

 en riklig tillgång på nilrat. Som av Sernander och Lynge framhållits, 

 finner man dylika nitrofila lavar i synnerhet inom vissa speciella 

 släkten och familjer, framför allt inom de båda utvecklingsserierna 

 med polärt tvårummiga sporer, Caloplacaceae — Teloschistaceae och 

 Ihielliaceae — Phijsciaceae. Hos släktet Xanthoria är denna fylo- 

 genetiska nitroiili kanske mer utpräglad och generell än inom nå- 

 got annat släkte, och för de mera ingående näringsfysiologiska 

 undersökningar över detta för lavarnas och lavsamhällenas ekologi' 

 fullständigt fundamentala problem, på vilka vi ännu vänta, skulle 

 säkerligen just detta släkte visa sig utomordentligt lämpligt. 



* * * 



