254 



■stanskurvornas karakteristiska egenskaper, framför allt språnget mellan 

 konstanlklassen ocii närmast lägie klass. 



På sid. 146—148 behandlar Homkll de i vår avhandling framlagda 

 undersökningarna över konstantantaiets relation till ytan. Att han här 

 icke förmått fullt fatta avhandlingens innehåll, framgår bl. a. därav, att 

 han finner »begrepi)spreciseringen minimiarcal med den därtill knutna 

 definitionen å konstanta arler innebära etl cirkelslut» (sid. 147). hltt 

 -sådant 3'ttrande som alt »författarna härvidlag fallit ofTer för en .syn- 

 villa» (ifråga om de kurvor, som uttrycka förhållandet mellan konstant- 

 antal och yta) tyder därpå, att Romell tror, att de i avhandlingen for- 

 mulerade lagarna häiletts på någon grafisk väg ur de medtagna 

 'diagrammen. Detta lyser f. ö. igenom hela hans kritik av konstans- 

 materialet. Att 1'kurvorna» endast äro elt medel att för läsaren 

 :åskådliggöra vissa empiriskt funna fakta, vilka sammanfattats i de gene- 

 'i.-ella lagarna, är för honom tydligen fullständigt ofattbart. Sådana ytt- 

 randen som att »en generell jämförelse mellan artantalet i en viss 

 frekvensklass och de övriga, utan fastställande av en viss klassbredd 

 ■och en viss provytstorlek, är otillåtlig» (sid. 144), äro ju fullständigt 

 flonsens. Någon dylik generell jämförelse förekommer ju icke i avhand- 

 lingen. Ur vissa empiriskt funna talförhållanden inom en association 

 Jiärledas vissa lagar för donna associations sammansättning, på samma 

 sätt (oberoende av den förra) för vissa andra associationer, och det 

 hela sammanfattas till vissa generellt (= för alla hittills undersökta 

 associationer) giltiga lagar. Något behov av att härvid ulföra under- 

 sökningarna inom samtliga associationer efter samma statistiska schablon 

 (samma klassbredd och samma rutstorlekar etc.) förefinnes naturligtvis 

 alls icke, så länge det icke är tal om någon statistisk sammanfattning 

 av materialet frän olika associationer.^ Någon sådan förekommer icke 

 i avhandlingen, och någon rent matematisk statistik i Romells anda 

 förekommer överhuvudtaget icke i densamma. Statistiken är nämligen 

 här endast elt hjälpmedel för alt besvara vissa biologiska frågor, och 

 de »statistiska frågor», som uppställas (att även sådana förekomma i 

 avhandlingen, har Homell nog icke kunnat undgå att märka)), äro icke 

 av generell natur utan inskränka sig till de speciella problem, där de 

 fcehövas. Att >'förf. begagna sig av en primitiv statistik som verktyg», 

 ■däri har Romell alldeles rätt; det synes oss nämligen enbart vara en 

 fördel att icke tynga en biologisk avhandling med en mera invecklad 

 matematisk apparat, än i)roblemet kräver. Johannsens ord: »Wir miissen 

 <lie Erblichkeitslehre mit Matematik, nicht aber als Mathematik treiben» 

 (lilemente der exakten Erblichkeitslehre, sid. 2), skulle nog behöva in- 

 präntas även hos Romell och hans meningsfränder inom andra grenar 

 av biologien. ' De härstamma dock från den man, som gjort mer än 

 någon annan för att införa ett matematiskt behandlingssätt inom modern 

 biologi. 



^ En statistisk sammanställning av material från de mest skilda associationer 

 har gjorts av KAUNKl.tR (Recherches statisticjnes, 1918), som ])å den.samma grundat 

 sin »loi de distribution des frccjuences», gällande arternas spridning inom fläckar 

 av associationer. Det är tydligen detta, som föresvävat Komell. 



