259 



uppträder. Helt säkert kan denna lista vid närmare granskning av 

 strandlloran ytterligare ökas. I dvn omgivande trakten erinrar jag mig 

 nämligen med visshet hava sell åtskilliga andra kalkväxter, såsom: Ve- 

 roiiica spicata, Mc/ampijritm crisldlum, M. iwmorusiiin, Poli/gdla piilgaris, 

 Agrimonia Eiipaloria, S/)iiaca FilipciuUila, Polijslicluim Tlicli/pleris och, 

 om jag ej missminner mig, även Campaniila Trachclinm. 



För bedömandet av Ilippophacs' älder a Fasterna-lokalerna är givet- 

 vis förekomsten av dessa växter härstädes icke utan sin stora betydelse. 

 Otvivelaktigt är ////>/;o/;/im"s-förekomslen här av mycket gammalt datum. 

 Härlör talar först och främ.st den relativt stora uti)redningen, som tro- 

 ligen skulle varit ännu större, därest icke den för smärre buskar så 

 ödesdigra kreatursbetningen under en sannolikt lång följd av år regel- 

 bundet förekommit. Ytterligare skadegörelse å bestånden på Fasterna 

 prästgårds ägor har dessutom vid ett tillfälle förekommit därigenom, 

 !att en del av sagda område uppodlats till åker (odlingen blev emeller- 

 tid sedan nedlagd). Att vidare Skedvikens östra strand ej blott topo- 

 grafiskt utan framför allt genom den ler- och kalkhaltiga markens be- 

 skaflenhet förträllligt ägnar sig för Ilippophacs, framgår tydligt av 

 Palmgrens utförliga framställning av förhållandena på Åland. Enligt 

 I Palmgren spelar markens kalkhalt en stor roll i fråga om Hippophaés' 

 frekvens så till vida, att Hippophacs förekommer i allra största mängd 

 just inom därvarande silurkalksområden (1. c. sid. 36 och 114—116), 

 under det att den så gott som saknas, där kalk ej finnes. Av de kalk- 

 älskande växter — 43 till antalet — som Palmgren uppräknar (sid. 114) 

 såsom varande karakteristiska följeslagare till Hippophacs, äro närmare 

 ett 20-tal konstaterade i denna del av Fasterna, och troligen skall del 

 icke möta någon svårighet att i samma trakt uppbringa ytterligare ett 

 avsevärt antal börande till samma lista. 



Till sist må icke förglömmas den ringa höjdskillnaden mellan Sked- 

 vikens yta och Bottniska Vikens nivå, vilken ytterligare stärker sanno- 

 likheten av, att bär föreligger en gammal reliktlokal. Enligt en ännu 

 fortlevande sägen bar en gång en segelled gått fram, troligen från Norr- 

 täljeviken, genom Ekebybolmssjön ända till det nu i ruiner liggande 

 Mörby å Skedvikens västra strand. 



J. A. O. Skärman. 



Några ord om floran på Lidköpings östra hamnpir. 



I Fauna och Flora för 1918 (sid. 181 — 184) bar signaluren E. L. under 

 rubriken »En rik flora på en egendomlig växlplats» lämnat en redo- 

 görelse för den onekligen överraskande rika växtlighet, som den 17 juni 

 samma år kunde antecknas på den östra av de båda pirarmar, vilka 

 trygga inloppet till Lidköpings hamn. Då jag den 5 juli 1919 uppehöll' 

 mig en förmiddag i Lidköping på genomresa till Kålhmdsö, föranleddes 



