3 



kvadratiska avvikelserna visar sig vara slörre än \lv. I della lall 

 säga vi, alt vegetationen visar överdisperslon. 



Analysera vi slutligen nialeinatiskt Fallet .'{), finna vi, alt pro- 

 centtalen rör de rutor, som bära lärre eller flera individ än me- 

 deltalet, äro mindre än formeln (1) anger. Den relativa kvadra- 

 tiska medelavvikelsen är mindre än \/v — vegetationen har nn- 

 derdispersion. 



(Iraden av över- resp. underdispersion kan i varje särskilt fall 

 anges med ett tal, t. ex. med förhällandet mellan det observerade 

 och det beräknade värdet på ö". Det är detta, som är det viktiga. 

 Starkare avvikelser från normal dispcrsion kunna naturligtvis all- 

 tid konstateras rent kvalitativt genom okularbesiktning, men att 

 bedöma graden härav eller att konstatera smärre avvikelser är, 

 som jag genom försök funnit, omöjligt. 



Om vi övergå från försöksiältet till ett naturligt växtsamhälle, 

 gestalta sig naturligtvis förhållandena betydligt mera komplicerade. 

 Att entydigt definiera individet stöter också ofta på svårigheter. 

 Principiellt sett är emellertid det ovan förda resonemanget lika 

 tillämpligt även där. De exempel på utförda mätningar, som an- 

 föras här nedan, visa också, att dylika undersökningar med fram- 

 gång låta sig utföras, och att slutsatser av biologiskt intresse kunna 

 dragas därur. 



Vad den experimentella metodiken beträffar, så följer för det 

 första av metodens statistiska natur, att ett tillräckligt stort antal 

 individ måste stå till förfogande. Dessa måste vara fördelade på 

 en eller flera biologiskt sett likformiga områden. Försöksområdet 

 kan antingen upprutas, eller också kan man kasta en ram av 

 lämplig storlek slumpvis öv^er området ett tillräckligt antal gånger. 

 Medeltalet individ v måste väljas tämligen litet i förhållande till 

 totala antalet individ, emedan i annat fall de anförda formlerna 

 ej längre gälla. 



Man kan också som enhet vid dylika beräkningar välja exem- 

 pelvis bladet eller blomman. För mångbladiga och mångblommiga 

 växter finner man då, om individen stå glest, naturligtvis över- 

 disperslon. Stå de tätt, kan man. ofta nog finna normal eller rent 

 av underdispersion. Det senare visar, att de ifrågavarande växt- 

 delarna för att undvika att exempelvis beskugga varandra, anord- 

 nat sig mera regelbundet än efter den rena slumpen. 



Nedanstående mätningar må anföras som exempel på metodens 

 användbarhet. 



