44 



virkcli^c .Mcllcinfornier"'.^ Vöv övrigt l)chandlur Laxgi-: de båda 

 arternas synonymik, varvid han bl. a. kommer till det resultat, 

 att namnet Schedonoriis (Bromus) asper av de flesta författare, tro- 

 ligen även av dess uppställarc, företrädesvis använts för att beteckna 

 S. serotinus. För den andra arten, som bl. a. de svenska botanis- 

 lerna varit vana att kalla S. asper, anser han därför detta sista 

 namn oanvändbart och skapar det nya S. Benekeni Lge (1871). 

 Hans bevisföring förefaller också efter nutida nomenklaturregler 

 bindande. Detta gäller emellertid icke för hans S. serotinus, dä 

 lör denna Bromus ramosus Huds. (1762) äger obetingad x)rioritet, 

 ett namn, som otvivelaktigt skapats just för denna, den enda i 

 England vildväxande arten, och ej heller kan an.ses på något sätt 

 bortblandat. Det är numera också allmänt antaget, även som kol- 

 lektivnamn för bägge typerna av de föifattare, som ej vilja erkänna 

 två skilda arter. 



Langp: l)ehandlade även de av honom antagna })åda arternas ut- 

 bredning synnerligen ingående och uppräknade samtliga fyndorter, 

 som han ansåg säkra (anf. st., 1873). Från Danmark anger han 

 båda såsom mycket spridda. Bromus ramosus något vanligare än 

 B. Benekeni (anf. st., 1871, sid. 43). Från Sverige känner han blott 

 ett fåtal fyndorter, nämligen B. Benekeni från Skåne, Västergötland 

 och Öland, B. ramosus från Skåne, Östergötland (Omberg), Öland 

 och Golland, från Norge den förra från några få ställen i sydöstra 

 delen, den senare l)lott från Finnö nära Stavanger. Och vad ut- 

 bredningen i övrigt beträffar säger han bl. a., att alla sedda exemplar 

 från västra och sydvästra Europa tillhöra B. ramosus. som även i 

 Sydeuropa är alldeles övervägande. Däremot avtar denna mot öster, 

 medan B. Benekeni tilltar. I del egentliga Mellaneuroi)a äro båda 

 ungefär lika vanliga. 



Langks goda utredning har knappast utanför Danmark, där man 

 alltjämt ui)i)tar båda typerna som arter, vunnit det beaktande, den 

 lörtjänal. I tillägget till "Norges Flora" (1876) upptar visserligen 

 A. Blytt dem som skilda arter, men i O. Dahls "Haandbog i 

 Norges Flora'' är Bromus ramosus degraderad till underart av B. 

 Benekeni. Hos oss var det blott F. W. C. Aueschoug, som i 2:dra 

 uppl. av "Skånes Flora" (1881) erkände dem som skilda arter, eljest 

 räknade man med en art, i allmänhet med namnet Schedonorus 



' .lag citerar denna mening lullsländigt, enär den innehåller synpunkter, som 

 alltfiu- litet beaktas av mänga florister, när de tro sig konstalera förekomsten av 

 "mellanformer" och med anledning därav degradera arter till enheter av lägre rang. 



