55 



för allt dess kalkhalt eller i samband med denna stående egenska- 

 per i hiinuistäcket, är av avgörande ])etydclse för dessa växters ut- 

 bredning, även om man e] i allmänhet plägat räkna dem till de 

 egentliga s. k. kalkväxterna. l'tan tvivel komma fortsatta under- 

 sökningar över andra arters utbredning att visa, att en företeelse 

 av mycket omfattande giltighet föreligger. 



3. Montia verna Neck. 



Den förste, som från Sverige talar om mera än en form av Lin- 

 nés Montia fontana, tyckes vara E. Fries. Han säger nämligen i 

 "Flora Hallandica" (1817 — 18, sid. 32) om densamma: "in rivnlis, 

 scaturig. etc. frequens. Montia minor et M. rimilaris Gmel. mere 

 hujus varietates, neque infrequentes". Redan från l:sta uppl. av 

 C. .1. Hautmans "Handbok i Skandinaviens Flora" (1820) ha vi .1/. 

 fontana uppdelad i cc minor och ,:/ major, den senare med M. rimi- 

 laris som anfört synonym. Ännu i 4:de uppl. (1843) av nämnda 

 arbete återkomma samma namn, och enda omnämnda olikhet ligger 

 i storleksförhållandena ("c minor: mindre, mer upprätt; blomskaften 

 enblommiga. — /:? major: större; blomskaften flerblommiga"). Frän 

 5:te uppl. (1849) har man "« niznor; 'stjelken mindre, mer upprat; frön 

 med matt glans. — ji rivularis: stj. utdragen slak; frön med starkare 

 glans" samt dessutom en anmärkning: "på i)unkteringen hos fröen 



' Uppgiften . om Festncd silviilica på Stoiö är kanski- ej fullt säker. I varje 

 fall har växten ej återfunnits under senare år. 



