56 



kan föll', c] tiiiiia nåj^on märklig skiliuul, likasom glansen icke är 

 synnerligt olika." Ännu i ll:le ui)j)l. ( 1879) har man samma ui)p- 

 ställning, även om diagnoserna äro någol lylligare. Någon olikhet 

 i iråga om utbredningen angavs aldrig. 



Två a r t e r av Montia möta i svensk litteratur först i l:sta upp- 

 lagan av F. W. (v. Ahkschougs "Skånes Flora" (186G). Dessa mot- 

 svara tydligen alldeles Hahtmans bägge typer. Av nya karaktärer 

 är den viktigaste, att M. minor (imel. uppges ettårig, M. riimlaris 

 (imel. flerårig. Den förra förekommer "allmänt", den senare "san- 

 nolikt mångenstädes, fast sammanblandad med föreg." I 2:dra uppl. 

 av samma arbete (1881) läses om M. riimlaris bl. a.: "mycket nära 

 l)eslägtad med föreg. och möjligen endast en form af denna." Även 

 i andra landskapsfloror från ungefär samma tid upptas två arter, 

 skilda på samma sätt. Överallt uppges M. minor som den mest 

 utbredda, om överhuvud någon åtskillnad göres. I sak alldeles 

 samma upj)fattning hade man i motsvarande tid i Norge och Fin- 

 land, fastän man här aldrig rörde sig med mera än en art (jfr. 

 M. N. och A. 15LYTTS "Norges Flora", I). 2., 1874; Herbarium Musei 

 Fennici, I, Ed. 2, 1889j. 



I Danmark har man redan vid denna tid en något annan upp- 

 fattning om il/o/j //a-arterna. T. ex. i 4:de uppl. av "Haandbog i 

 den Danske Hora" (1886 — 88) har Jon. Lange två arter, av vilka 

 M. minor snarast är den sällsyntare och är mest utbredd på öarna. 

 Av M. riDularis omnämnes dessutom från ett par ställen en .i hiimi- 

 lis, som habiluellt närmar sig M. minor^ men med frön sådana 

 som huvudarten. 



Först vid sekelskiftet framkom en alldeles förändrad uppfattning 

 om de fennoskandiska il/on/Za-formerna, och såsom det ser ut från 

 två olika håll, oberoende av varandra. I den av L. M. Neumax 

 utgivna "Sveriges Flora", vars förord är daterat den 9 februari 

 1901, upptar F. Ahlevexc.hen, som bearbetat Montia, visserligen allt- 

 jämt två arter M. minor och M. rinularis. men den senare har fått 

 en ettårig underart * lamprosperma (Cham.) "allmännare än hufvud- 

 arten". Utbredningen ui)pges på följande sätt — med behörigt be- 

 aktande av rättelserna, anf. st., sid. IX! — : M. minor "v. Sk. Bl."; 

 M. rinularis "s. och mell. Sv."; * lamprosperma "Sk. — Norrl.". Hu- 

 vudkaraktärerna lämna fröjia: .1/. minor "frön svarta, glanslösa, 

 med tätsittande, runda, tämligen spetsiga vårtor, hvilkas höjd är 

 stöirc än bredden"; .1/. riimlaris "frön svarta — svartbruna, 

 starkt glänsande, med platta vårtor, hvilkas höjd är mycket mindre 



