57 



iiii bredden". Ahlfvengrkx grundade sin uiJi^laltnini» hl. a. på 

 en revision av samlingarna i 111). Ld. — Nid niölel i "Soeietas 

 pro Fauna et Flora Fenniea", den 15 november 1900 frandade 

 även II. Lindberg sin uppfattning "om de i b^nland förekom- 

 mande il/(m//a-formerna" (se "Meddelanden" 27, 1901, sid. 18). 

 Han hade funnit, att dessa alla tillhörde e n e n d a art, M. lampro- 

 sperma (^hani. iMidast från ett i)ar ställen, "kalla källor med 

 starkt rinnande vatten", hade han .sett '/•/p»/o/-j.s-former"'. Av den 

 verkliga M. minor hade han "sett skandinaviska exemplar endast 

 från Skåne samt dessutom från flerc lokaler på Kontinenten". 

 LiXDiJERG uttalar sig även om Furopas il/o/j//a-formcr i övrigt och 

 kommer till det resultat, att man blott kan urskilja två huvudtyper, 

 som i de flesta fall äro omöjliga alt skilja habituelll. De "kunna 

 åtskiljas säkert endast på fröna". l)c äro: ' M. minor (Imel., med 

 afgjordt sydlig utbredning, och M. lamprosperma med öfvervägande 

 nordlig. Af bägge finnas analoga riimlaris-Unmdv, utmärkta genom 

 långsträckta, i vatten flytande stammar, med blommor samlade i 

 fäblommiga, skaffade knippen i l)ladvecken samt genom vanligen 

 grönare färg, en sydlig, M. minor var. rivnlaris (Gmel.) samt en 

 nordlig, M. lamprosperma var. horeo-rivnlaris Lindb. fil." — I nära 

 anslutning till denna framställning står också behandlingen i 

 C A. M. Lindmans "Svensk Fanerogamflora" (1918). Utom att namnet 

 M. minor av prioritetsskäl utbytts mot M. verna Neck. (angiven för 

 "Sk., BL, Sm., Boh."") föreligger dock en avvikelse så till vida, att 

 .1/. rivularis Gmel. (i inskränktaste mening!) upptages såsom "f. //- 

 nnlaris Boenn." under M. lamprosperma. 



Det kan väl efter ovanstående redogörelse se ut, som om våra 

 M(mtia-iormcv nu vore fullt klarlagda. Så är nog också i huvud- 

 sak fallet, men några punkter torde förtjäna en kort behandling, 

 detta i synnerhet i fråga om utbredningen av M. verna.! ^^^"^ ^l 1^^" 

 anses nöjaktigt känd och i själva verket ger förklaringen till våra 

 äldre floristers misstag. De ha, med undantag av de danska, helt 

 enkelt aldrig sett .1/. verna från Skandinavien.^ Äldsta av mig sedda 

 exemplar härstamma från 18(55. 



I mellaneuropeisk litteratur söker man alltjämt i regel huvud- 

 skillnaden mellan de båda antagna il/on//a-arterna vid deras ett- 

 eller flerårighet, även om en olikhet hos fröna omtalas, vilken dock 



^ Den enda av vara äldre floraförfattare, som enligt bevarade lierbarieexcniplar 

 insamlat M. venia, är K. F. Thedenius, men detta skedde först, s e d a ii han ut- 

 givit sin "Flora ()fver Cpland och Siidermauland" 1 18711. 



