74 



CA. sijmphycarpia så sällan utbildar podctier och apothecier, varför 

 (len vanligen torde ha fått dela så mänga andra sterila Cladonia- 

 formers öde att förbigås som obestämbar. I herbarierna är den 

 också trots sin vanlighet myckel svagt representerad. 



Från Cl. cariosa äi- Cl. sijmphijcdvput väl skild genom sin väl 

 utvecklade, tämligen storbladiga primärthallus, sina korta och 

 grova, sällan utbildade podetier, vilka icke äro upprispade på del 

 för Cl. cariosa så karakteristiska sättet utan ha ett väl utbildat, 

 jämnt barkskikl, och sin starkare kalireaktion. Den kan knappast 

 förväxlas med någon annan art av släktet, l^^rån de båda andra 

 storbladiga kalk-cladoniorna, Cl. pijxidata (L.) Fr. var. pocillum 

 (Ach.i Fiol. och Cl. foliacea (Huds.) Schaer., skiljes den även i 

 sterilt tillstånd genast genom sin vitgråa färg och ijällens även i 

 övrigt avvikande utseende (de äro alltid mindre, framför all I kor- 

 tare än hos Cl. foliacea och bilda icke sammanhängande krustor 

 som hos C/, pijxidata var. pocillum). 



Den i H. Wittes "De svenska alvarväxtcrna" (1906, sid. 18} upp- 

 tagna "Cladonia macrophijllodes" torde med all säkerhet vara just 

 Cl. si)mphi]carpia. Den verkliga 67. macrophijllodes Nyl., vilken jag 

 är 1914 fann som ny för Sverige på ön Jungfrun i Kalmarsund 

 (jfr. Mal.me, Lich. suec. exs. nr. 728), och som senare visat sig 

 vara mycket allmän på västkustens hällmarker, förekommer aldrig 

 på kalk (jfr. Du Rietz, Några lavar från det 16:e skandinaviska 

 naturlorskarmötets exkursion i Bergens skärgård. — Bergens Musums 

 Aarbok 1918—19, sid. 28). 



Cl. sijmphijcarpia är en utpräglad kalklav. På Öland och Got- 

 land är den en av de allmännaste C/a(/on/«-artcrna, framför allt 

 på alvarområdena, likaledes i Västergötland (A. Hulphers och E. 

 P. Vräng) samt på urkalköarna i Upplands och Södermanlands 

 skärgårdar (jfr. O. Arrhknils, Ökologische Studien in den Stock- 

 holm er Schären. — Stockholm 1920, sid. 66—67, där den efter 

 min bestämning upptages som Cl. cariosa). Övriga mig bekanta 

 svenska fyndorter äro Glanshammar i Närke (O. G. Blomberg 1866), 

 Slottsbacken vid Uppsala (Th. M. Fries 1852) och Sala gruva i 

 Västmanland (Th. M. Fries 1852), alla enligt exemplar i Uppsala-! 

 museet, samt Hästholmen i Östergötland (A. Hulphers 1915). Från 

 Norge ligger i Uppsalamuseet ett exemplar från Snaröe vid Kristi- 

 ania (Th. M. Fries 1859). Säkerligen kommer det att visa sig, att 

 Cl. sijmphycarpia är allmän i alla kalkområden i de sydliga delarna 

 av Skandinavien. 



