Föredraget, som till en del kommer all inflyla i ell snarl i tiyck före- 

 ggande arbete över det kontinentala inslaget i södra Sveriges flora, var 

 n redogörelse för vissa specialundersökningar, som föredr. utfört för att 

 trona orsakerna till Ciiii(iiichiiiu's egendomliga uthiedningsgräns iiiat land 

 sydöstra Sverige. 



I likhet med flera andra arter hade Cijuunchnm sin utbredning sa gott 

 om fullständigt inskränkt till sydöstra Sveriges skärgårdsområden samt 

 ill sådana delar av fastlandet, som under tidigare landhöjningsperioder ut- 

 jort skärgård. Artens utbredningsgräns inåt land hade ett läge, som i 

 tort sammanfölle med en fordomtima kustlinje (i Småland och Oslergöt- 

 md ungefär Ancylussjöns högsta). Det kunde tänkas, att arten på samma 

 ätt som i nutiden varit utbredd i den skärgård, som funnits under tidi- 

 are landhöjningsperioder. 1 och med att skärgården under landhöjningen 

 vergick till ett fastland, varöver skogen utbredde sig, undanträngande de 

 irna strandbackarnas heliofila flora, förlorade Cijnanclmiu de flesta av 

 kärgårdslokalerna. Men på insjöstränder och kjii)])branter kunde den 

 ksom andra strandbackarter hålla sig kvar. 



Cynanchiim's nutida fastlandsförekomster skulle alltså kunna tänkas vara 

 dikter från en forntida skärgårdsutbredning, och dess i nutiden längst 

 1 och högst över havet belägna lokaler skulle vara de äldsta. 



Men varför hade icke Cynanchiim kunnat sprida sig längre in över 

 \stlandet? 



Föredragandens undersökningar hade i första hand bestått i ett fast- 

 tällande i detalj av utbredningen. Denna demonstrerades medelst prick- 

 artor, för vilka generalstabens höjdkarta i skalan 1:400 000 och topogra- 

 iska kartblad (1:100 000) utgjorde underlaget. 



Av särskilt intresse vore utbredningen i gränstrakterna mellan Tjust 

 ch sydöstra Östergötland. Föredr. uppvisade, att denna omöjligen 

 unde förklaras med områdets topografi. Vid de talrika sjöarna i Stång- 

 dalen funnes de utmärktaste sydbranter, kända för sin stora rikedom på 

 ir sådana lokaler karakteristiska arter. Cynancluim finnes emellertid 

 ndast i östra delen av sjön Asunden, dit den når fram med en utbred- 

 ingsgren från Tjust genom dalgångarna i Dalhems s:n, och på sjön 

 ijörkens branta klippstränder i östra delen av Oppeby s:n. 



Föredr. hade utfört analyser av floran på 25 sydexponerade klipp- 

 ranter i Småland, Östergötland, Södermanland och Uppland. Analyserna 

 isade, att ingen av de övriga arter, vilka voio mera speciella för floran 

 å dylika lokaler, hade en utbredning som (Ajnaiichiim, och de arter, som 

 likhet med Cynanchiim voro starkt anemochora, voro i de branterna 

 mgivande trakterna allmänt förekommande, framför allt på av kulturen 

 rambragta, soliga lokaler, medan däremot Cynanchiim aldrig hade iakt- 

 igits på sådana. 



Vidare hade föredr. gjort undersökningar över CyiKinchiinfs fruktsätt- 

 ing. I de nämnda trakterna av Tjust och Östergötland hade föredr. i 

 lutet av augusti d. å. funnit Cynanchiim vara praktiskt taget fullständigt 

 teril, ehuru den blommat normalt och ej visade några som helst andra 

 jcken till vantrevnad. I Södermanland och Uppland hade föredr. under 

 eptember gjort talrika beräkningar av fruktsättningen. Piov i)å 200—300 



