198 



fordrar ett visst utivmme för sin lulla utveckling. På en yta 

 mindre än minimiytan skulle blott ett fragment av ett växtsam- 

 hälle — ett s. k. associationsfragment — kunna förekomma, under 

 det en vegetation av ifrågavarande slag täckande en större yta än 

 minimiytan är att jämföra med en samling till varandra sig an- 

 slutande enheter. 



Förmodligen finnes i denna intressanta tankegång mycket av 

 värde, och det är möjligt, att bilden till en viss grad avspeglar de 

 verkliga förhållandena. En granskning av viktigare delar av det 

 statistiska material, varpå man grundar sina slutsatser, har emel- 

 lertid övertygat mig, att de gjorda påståendena i varje fall icke för 

 närvarande låta sig upprätthållas i den utsträckning, som man 

 velat göra gällande. Reflexioner i denna riktning ha redan tidi- 

 gare gjorts från annat håll (Romkll 1920 och 1921). Min avsikt 

 med nedanstående rader är nu att något utförligare söka klarlägga 

 de omständigheter, som i hög grad försvåra en analys av denna 

 art, och som enligt mitt förmenande hart när omöjliggöra några 

 säkra slutsatser i antydd riktning ur det till buds stående materialet. 



Som grund för nedanstående utredningar ligger den förutsätt- 

 ningen, att varje vegetationslyp — den må benämnas växtsamhälle 

 eller ej — har förmåga att likformigt utbreda sig över en hur stor 

 yta som helst. Denna förutsättning är naturligtvis svår att experi- 

 mentellt kontrollera, men några skäl till att den icke skulle vara 

 uppfylld torde å andra sidan ej kunna förebringas. \'ore den ej 

 uppfylld, så skulle detta bland annat innebära, att det för ett visst 

 växtsamhälle existerade en maximiyta, utöver vilken samhället icke 

 kunde utsträcka sig. Ett sådant antagande är i och för sig så 

 märkligt, att vägande skäl därför måste förebringas, innan man 

 har rättighet att besluta sig för detsamma. Anledningen till att 

 jag så utförligt uppehåller mig vid denna sak, är den, att man 

 velat göra gällande, att de s. k. tillfälliga arterna i ett växtsam- 

 hälle möjligen aldrig, eller till och med troligen aldrig bli "kon- 

 stanta", då ytan ökas, d. v. s. att man för dessa arter icke kan 

 vänta sig, att de någonsin skola uppnå en viss föreskriven sanno- 

 likhetsprocent, t. ex. 95%. Vilken lag man än antar gälla för en 

 sådan arts frekvensfluktuationer med ytan, måste den dock alltid 

 uppnå vilken föreskriven sannolikhelsj)rocent som helst, när ytan 



