204 



dylika l)eräkningar visa, alt en (iel av det Du Rietzska niateiialel 

 låter sig återges med loniieln 



P/=- 100(1 —e-<^^'^''') (4) 



där b är en konstant. 



En ingående genomräkning av Du Rietz' material skidle säker- 

 ligen ge vid handen, att i en del fall andra värden på konstanten 

 k i (3) lämna bättre resultat, samt att många observationsserier e] 

 alls foga sig efter någon formel av typen (3). Några få överslags- 

 räkningar, som jag gjort, peka hän i den riktningen. 



Det anförda visar under alla händelser, att det observerade pro- 

 centtalet växer med ytan efter olika matematiska lagar i olika fall. 

 Detta kommer att influera på fastställandet av den s. k. minimi- 

 ytan, då ju nämligen i så fall ett visst föreskrivet procenttal allt 

 efter den matematiska lag, som är gällande, uppnås vid olika vär- 

 den på ytan. En hel del svårkontrollerbara faktorer, särskilt väx- 

 tens yttre form och växtsätt, kommer att vara bestämmande för 

 lagen ifråga och därför också för avgörandet, om arten tillhör sam- 

 hällets konstanta, accessoriska eller tillfälliga arter. 



Av dessa utredningar torde tillräckligt tydligt framgå, att man 

 pä grundval av det förebragta statistiska materialet svårligen kan 

 sluta sig till existensen av en minimiyta för ett växtsamhälle eller 

 finna någon invändningsfri grund för särskiljandet i princip av 

 två eller tre grupper av arter — konstanta, accessoriska och till- 

 fälliga. Därmed vill jag naturligtvis ingalunda förneka möjligheten 

 av dessa storheters existens överhuvudtaget eller möjligheten av 

 att på andra vägar fastställa dem — ehuru enligt min mening det 

 statiska materialet snarare talar mot än för dem. Att det ä andra 

 sidan kan förhålla sig så, att vissa arter på grund av sin frekvens 

 och andra egenskaper dominera i en viss vegetationstyp mer än 

 andra arter är ju rätt sannolikt. Dessa skulle då motsvara de s. k. 

 konstanterna. Minimiytan kan ju också ha en viss praktisk ])e- 

 tydelse, även om fortsatta undersökningar skulle l)ekräfta det fram- 

 ställda förmodandet, att den icke äger den principiella betydelse, 

 som man velat inlägga i densamma. 



Fysikalisk-Kemiska Laboratoriet. Uppsala, nov. 1921. 



