207 



med doss mera san(liffn-jfriisi<>a och som iakUoffs även bitvis i siranjiar 

 hopskjiilna malerial, iillorkar fortare, vilket är en iirvalsfaktor, som Lijco- 

 podium fördrar, varjtämte denna slrandsidas "rcirliffjiet" under nijpfrysiiinjf 

 och liknande glacio-edafiska fenomen vinterlid ytterligare skapar en fak- 

 tor, som en del strandänf>selement (vanlif^en iånfj;rhi/.omi(4a, t. e\. Carrx 

 (ioodeiioufihii) ej uthärdar, lifter eliminerin^en av dessa och åtföljande 

 mossrika bottenskikt är ståndorten öppen f<)r sådana som LijcojuHliiun 

 inundalnm med lätt och tätt rotslående, marktryckta små revskotl, Carex 

 Oederi o. a. med liknande standortsekolof^i. — Visserligen lyckades \a(i 

 även finna Li/copodiiiin på sydsidan i nåf^ra fläckar med tunnare (1—2 cm) 

 mosstäcke, men där ytterlii>l sparsamt och ui)penl)arli}fen även tynande; 

 de i skottspetsarna utväxande rötterna voro sva^a och löst fästa i 

 mossan och med ett helt annat utseende än de i)a nordsidan med diickl 

 fäste i sanden. 



Ovanstående fyndortsmeddelande över en dock ej alltför ovanlif^ med- 

 lem av svenska floran kan tyckas onödit^t omständlii>t. Omständlijiheten 

 är emellertid avsiktlig och är betingad av meddelandets karaktär av en 

 ståndortsekologisk beskrivning i stället för en naken lokalui)pgift. Det 

 förefaller mig angeläget, att den här använda formen något oftare och i 

 lämpliga fall kommer till användning i våra florabidrag. Vår fleras kart- 

 läggning har fortgått i ett par hundra år och blomstrar ej minst nu. Men 

 hur många ståndorter äro exakt kända? (Ståndort då i betydelse av 

 en faktorkombination, svarande emot en viss association, varvid dock även 

 inryckas vissa allmänna drag i den tillhörande vegetationen.) En syneko- 

 logisk florabeskrivning — när den en gång ser dagen — skall för var art 

 ej blott ge artdiagnosen utan även ståndortsdiagnosen — om nu stånd- 

 orten låter sig inpressas i en kort diagnos. 



Jag bidrar med ett försök till ståndortsdiagnos för Lijcnpodiiim iminda- 

 tiim, som följer: g r u n d a insjöars vanlige n nordliga st r a n d- 

 ]) a r t i e r, flacka, tidvis övers \' ä m m a d e o c h n ä r a h ö g v a t- 

 t e n s 1 i n j e n, m ed (,1 ä 1 1 d y m y 1 1 b 1 a n d a d) m e d e 1 g r o v s a n d ; 

 m e d e n m. 1. m. öppen, k o 1 o n i a r t a d o c h n ä r a j) å möss f r i 

 beväxning; indicerande arter äro ofta Carex Oederi 

 och /) r o s e r a - a r t e r; jordytan överdragen av levermos- 

 sor och b 1 å g r ö n a alger (S c y t o ne ma). 



Fig. 1 b återger växtens tyi)iska sonnnarutseende ^Sörmlandsexem|)lar 

 ^Vt 1920), 1 är det övervintrande fjorårsskottet, .som svagt bågböjt fäst 

 sin nedåtböjda spets — utvecklad som vinterknopp med grova rötter i 

 sanden; 2 det ur vinterknoi)pen utvecklade, dikotoma årsskottet, vars ena 

 axel avslutas av sporaxet. Växten, som torde kumia uppfattas som en 

 örtartad perenn (möjligen på övergången till halvbuske) — till skillnad 

 från de övriga arterna, som äro buskar — utgöres således av 2-ledade 

 skottförband med prevalerande spetsknoppar. 3-ledade individ, meil 

 således det bakersta ledet l}-årigl, äro också anträffbara ^fig- 1 (i 



Det är således att ifrågasätta riktigheten av en rätt vanlig upi)gift Jfr. 

 t. ex. AscHKHsoN & (iH.iiBNEH, "Flora des norddeutschen l"lachlandes" samt 

 Velenovsky, ''Morphologie der Pflanzen"), att fjorårsskottet med undantag av 

 innovationsknopparna i spetsarna ej alls övervintrar eller åtminstone är 



