369 

 Några ord om växters spridning å Spetsbergen. 



Sasoni redan näninls, liar Bohenians tundras höjnini^ över havs- 

 nivån skett i sen postglacial tid, varav bl. a. framgår, att hela 

 detta onirädes nuvarande vegetation är relativt ung. Då växtar- 

 ternas flertal är att söka inom sandstensom rådet å tundrans öst- 

 ligaste del, kunna alla dessa arter knappast ha kommit nedvand- 

 rande från Syl toppsmassiven, utan torde även ha invandrat från 

 annat håll. Av beskrivningen över Bohemans tundras naturbe- 

 skaffenhet framgår, att tundran har ett tämligen isolerat läge, varför 

 det kan vara av intresse att studera de möjligheter till växternas 

 spridning, vilka finnas å Spetsbergen. 



Viktigast för fröspridningen äro troligen höststormarna, som i 

 Spetsbergens nu vegetationsrika dalar säkert alltid hava i högsta 

 grad bidragit till spridandet av de där befintliga växternas frön. På 

 hösten, när marken börjat frysa torr i dalbottnarna, ser man ofta, 

 hur de häftiga bay-stormarna riva upp väldiga, solförmörkande 

 sand- och stoftmoln, för att sedan breda allt det medförda, fin- 

 korniga materialet långt ut över kringliggande fjäll och lågland. 



Närmast efter stormarna i betydelse för fröspridningen torde 

 komma djuren och i främsta rummet dessas förmåga att endozoiskt 

 sprida frön. 



Av däggdjuren kan egentligen endast renen ifrågakomma. Renen 

 är ett "vandrande" djur, som dessutom vanligen uppträder i mer 

 eller mindre stora hjordar, och som har förmåga att endozoiskt 

 sprida ganska många växter, vilket visats genom Heixtzes beaktans- 

 värda undersökningar. Då renarna ligga, eller då de ströva omkring 

 på den fuktiga, lösa marken, kunna de naturligtvis också bland 

 håren och på benen få med en del frön, som senare kunna sättas 

 å andra platser, varför renarna torde spela en viss roll även för 

 epizoisk fröspridning. 



Av fåglarna kunna nog inga mer än gässen tänkas hava större 

 betydelse för fröspridning, även om en del av de övriga fåglarna 

 tillfälligt skulle kunna sprida några frön. Gässen göra det med 

 säkerhet i stor utsträckning och konstant under vår och höst — 

 huvudsakligen endozoiskt. Gässen fordra en något så när ymnig, 

 men alls icke artrik vegetation, och de beta mest färsk mossa och 

 alger, men äro på intet sätt noga med vad de få i sig, utan med 

 mossan följa ofta andra växter och något jord samt dessutom — 

 särskilt höst och vår — naturligtvis också en del frön. På Spets- 



24 — 22256. Suensk Botanisk Tidskrift. 1922. 



