56 J. A. AMILON. 



i sär. Till de förra höra utgifterna för underhåll av byggnader, avgiftsfritt 

 utlämnat virke inberäknat, vägar, diken och hägnader, kostnaderna för laga 

 av- och tillträdessyner, förvaltning, skatter och onera, i vad dylika vitgifter 

 ej åligga arrendator eller brukare, ävensom för kartläggningar, till de 

 senare utgifterna för nybyggnader av alla slag, torrläggningar, nyodlingar 

 m. m. Det skulle säkerligen vid många tillfällen vara till mycket stor 

 nytta, t. ex. vid arrendevärderingar och försäljningar, om varje bruknings- 

 del tilldelades särskilt konto och däri uppfördes dess inkomster, utgifter 

 och kapitalvärde. Härigenom skulle ägaren eller hans förvaltare ständigt 

 bliva i tillfälle att lätt kontrollera, huruvida inkomsterna utgjorde skälig 

 ränta på brukningsdelens värde, och huruvida de gjorda grundförbätt- 

 ringarna varit ekonomiskt bärande. 



Av omkostnaderna för skogshanteringen tillhörande förädlingsrörelser 

 böra de, som avse inköp av råvara, förbrukningsartiklar och material, 

 underhåll av byggnader och inventarier, ränta ä driftkapitalet, löner till 

 arbetare samt skatter och onera bokföras såsom använda för drift och 

 underhäll, under det att sådana, som utgivits för ny- eller tillbyggnader, 

 anskaffande av inventarier m. m., böra påföras grundförbättringarnas konto. 



Fördelningen av förvaltnings=, bevaknings= och kontorskostnader. 



Utgifterna för administration och bevakning äro ytterst svåra att fullt 

 riktigt fördela mellan skogsbruket och dess olika binäringar, och en till- 

 förlitlig fördelning mellan driften och underhållet å ena samt grundför- 

 bättringar å andra sidan är omöjlig att åstadkomma. 



Om man utgår från det i regel riktiga antagandet, alt förvaltningen i 

 sin helhet utföres av en eller flera personer på så sätt, att samtliga del- 

 taga uti förvaltning av varje verksamhet, är det uppenbart, att den tid, 

 som var och en av dessa årligen nedlägger å varje särskild förvaltnings 

 gren, är proportionell med den andel uti avlöningen, som bör belasta 

 denna. Den använda tiden kan sålunda tjänstgöra som måttstock vid 

 fördelningen av ifrågavarande utgifter, och det gäller därför närmast att 

 beräkna densamma för varje förvaltningsgren. Detta är ingalunda en 

 lättlöst uppgift. Den synes närmast böra överlåtas till vederbörande 

 skogsförvaltare. I varje fall måste man åtnöjas med ett närmvärde. 



Särskilt torde svårighet uppstå vid beräknandet av huru stor andel 

 av ifrågavarande kostnader den industriella verksamheten skall vidkännas. 

 Denna bedrives nämligen ofta endast tidvis och kan understundom vara 

 nedlagd under större delen av året för att under någon kortare tid be- 

 drivas så mycket intensivare och sålunda vid det tillfället ställa större 

 anspråk på förvaltningspersonalens tid. Vad återigen skogsstatens lantbruk 

 angår, så anser jag på ungefär samma skäl som nedan anföras beträffande 



