94 WILH. EKMAN. 



Bästa lösningen av detta problem vore, om träkolen kunde fördelas 

 bland järnverken och sändas till det närmaste verket. Men detta låter 

 sig icke göra på grund av svårigheter från såväl köpare som säljare. 

 Köparna kunna nämligen icke vara nöjda med vilka kol som helst. Ett 

 järnverk, som tillverkar fosforfritt järn, kan sålunda icke godkänna björk- 

 och gallringskol. Säljarna åter se helst, att de ha att göra med de köpare, 

 som de en längre tid stått i förbindelse med. Man kan nämligen tänka 

 sig, att köparna ha olika sätt gentemot säljarna såväl vid leveransernas 

 godkännande som vid likvidationen av fakturorna. 



Om man överhuvud taget kan anse, att ett kolbyte mellan järnverken 

 kan äga rum, måste detta grunda sig, dels på att järnverken få de kol, 

 de önska, dels att säljarna bibehålla sin rätt att sälja till dem de önska. 

 Jag har därför tänkt mig, att järnverken skulle täcka sina kolbehov på 

 samma sätt som hittills, men att de insända rapport om sina kolköp till 

 en centralbyrå. Denna skulle utom inregistrering av kontrakten även 

 ordna kolmottagningen vid de stationer, där kolbyte kan äga rum, d. v. s. 

 i mellersta Sverige. Byrån skulle kunna föreslå tvenne järnverk, som 

 skulle ha nytta av att göra utbyte, vilket förslag verken sedan äga god- 

 känna eller förkasta. Sker utbyte, måste denna efterföljas av frakt- 

 reglering. 



Förut nämndes, att centralbyrån skulle ordna kolemottagningen. Detta 

 är nödvändigt därföre att först sedan kolen väl äro mottagna och god- 

 kända, kan köparen destinera kolen vart han vill. Som bekant säljas 

 träkol i likhet med alla skogsprodukter vid avsändningsplatsen. Om 

 man samtidigt även vill ordna denna del av kolfrågan grundligt, måste 

 man tänka sig, att ett ombud från köparens sida är närvarande vid leve- 

 ransen för att beivra de felaktigheter, som stundom kunna föreligga. 

 Flera järnverk ha redan anställt dylika genom sina kolbolag och kolköps- 

 föreningar, varför merutgiften härför torde bli ganska liten. 



Min framställning går sålunda ut på att vagnsbristen skulle kunna 

 minskas och träkolsfrakterna reduceras samt kolemottagningen enhet- 

 ligare och bättre ordnas, om järnverken upprättade eri centralbyrå, vars 

 funktion skulle vara dels att inregistrera uppgjorda kontrakt, dels att 

 föreslå utbyte av träkol, där sådant lämpligen kan ske, dels engagera 

 och kontrollera kolemottagningen, dels slutligen verkställa vidräkning 

 efter gjorda kolbyten. 



Förslaget att byta kol är icke nytt; det har mången gång framkastats, 

 men säkerligen giva såväl träkolsprisen som svårigheten att anskaffa 

 vagnar just nu särskild anledning att i handling omsätta förslagen i denna 

 riktning. 



