96 A. WAHLGREN. 



språkare i U. Wallmo>:>, innebär detta, att enligt min och många andras uppfattning 

 Wallmo också vill gallra på liknande sätt om än han därvid icke går till samma 

 ytterlighet som Borggreve. Vad som skiljer Borggreve's beståndsbehandling 

 i fråga om föryngri?igen från Wallmo's, det hör icke till kapitlet om gall- 

 ring utan torde framgå av dels mitt uttalande å sid. 244, där jag framhåller, 

 att Borggreves metod är avsedd för likåldriga bestånd och lång omloppstid, 

 dels min skildring under skogsbrukssätten av Wallmo's rationella blädning. 

 Att Wallmo såväl i publikationer som vid demonstrationer i skogen förordat 

 uttagande af de förhärskande träden till förmån för de medhärskande och 

 behärskande, torde han icke kunna förneka. På tal om blädningen i yngre 

 bestånd säger han exempelvis i sin bok (sid. 30): »Man bör ej heller ingripa 

 för hastigt med blädningen, utan aktgiva på hur länge de tryckta och öfver- 

 skärmade träden tåla beskuggningen. Så snart man märker att de under- 

 tryckta träden kunna taga verklig skada utav längre överskuggning, då är 

 tiden inne att gripa in och komma dem till hjälp.» Detta yttrande kan väl 

 icke innebära annat än att de överskärmande eller tryckande träden, d. v. s. 

 i likåldriga bestånd de förhärskande eller härskande, skola avlägsnas. Fler- 

 talet af de skogsmän, som kritiserat Wallmo's blädningsförfarande, hava också 

 fått denna uppfattning, och några hava t. o. m. ansett det vara det centrala 

 i hans metod. För att belysa detta tillåter jag mig citera några uttalanden, 

 vilka även ådagalägga att jag, då jag yttrat, att någon väsentlig skillnad icke 

 finnes mellan Wallmo's rationella blädning och den av mig i boken skildrade 

 traktblädningen eller »luckhuggningen», åtminstone icke står ensam om min 

 uppfattning. Efter det skogsmöte, som i maj 1898 inbjudits till Skogaholms 

 bruk för att taga del av Wallmo's där tillämpade metod, enade sig ett antal 

 av de i mötet deltagande skogsmännen i följande uttalande, som nu ställts till 

 mitt förfogande för att i lämpliga delar återgifvas: »De i mötet deltagande 

 skogsmännen, som förvalta en i enskild ägo varande skogsareal av över 

 600,000 har, anse sig böra — — — framhålla, att de av jägm. Wallmo 

 här tillämpade avverkningsmetoder icke i andra väsenliga avseenden skilja sig 

 från de av samtliga skogsmän sedan länge kända och av dem i större eller 

 mindre omfattning allt efter växlande lokala förhållanden använda avverk- 

 ningsprinciper, kallade hjälpgallring med efterföljande ljushuggning och slutav- 

 verkning än att 1:0 avverkningen i hu\aidsak av Wallmo uttages inom den 

 härskande och den största såväl massa- som värdetillväxten lämnande stam- 

 klassen, under det att framtida tillväxt av honom förväntas bliva väsentligt 

 ökad inom förutvarande under- och mellanbeståndet, som vid denna huggnings- 

 metod blivit till ytterlighet ljusställd», 2:0 — — — — — -— — — — ■. 

 LovÉN säger i sin mycket uttömmande polemik emot Wallmo, först fram- 

 lagd pä tekniska diskussionsmötet i Järnkontoret d. 30 maj 1895, sedermera 

 oifentliggjord i Lovens bok »I skogsfrågan» 1901, efter en redogörelse för 

 Borggreve's gallringsprincip:» Denne mans åsikter äro Wallmo's ideal, med 

 undantag att han icke vill instämma i såväl Borggreve's som Wagener's åsikt 

 om de likåldriga skogsbeståndens berättigande eller företräde». Loven påvisar 

 i övrigt genom en lång historisk utredning, att Wallmo's huggningsmetoder 

 sedan långliga tider funnits framlagda i den skogliga litteraturen, och yttrar, 

 bl. a.: »Den som något närmare studerat vår svenska skogslitteratur blir 

 sannerligen förvånad över att författaren, jägm. Wallmo, till det först 1897 

 utkomna, i övrigt mycket förtjänstfulla arbetet Rationell skogsavverkning, i för- 



I 



