GENMALK TILL OVERJÄGMÄSTARK f. WAI.I.MU. 97 



ordet uttalar den uppfattning att den däri med synnerlig förkärlek förfäktade 

 skogshushällningsfornien, den gmppvisa /öryiigniigeii och olikåldrioa beståndsformen 

 är en ny idé, som förut endast legat i luften och blifvit den ledande principen 

 i hans bok, och han beklagar sig över, att det kommit pä hans lott att väcka 

 en ny fråga till lifs och först upptaga den till behandling.» 



Då Wallmo förmodligen anser dessa uttalanden vara av alltför gammalt 

 datum för att nu förtjäna något avseende, kan jag åberoj)a ett ganska nytt 

 yttrande av en bland de svenska skogsmän, åt vilka han i sin bok (sid. 234) 

 skänker särskilt erkännande, nämligen dåvarande jägmästaren, numera gene- 

 raldirektören K. Frkdknbkrg. Denne säger i en anmälan av min bok i 

 Kungl. Landtbruksaksdemiens handlingar och tidskrift 1915 sid. 213. »Under 

 rubrik avverkning och skogsföryngring i allmänna delen redogöres för de 

 skilda skogsbrukssätten, varvid såsom särskilda sädana upptagas bl. a. Wallmo's 

 rationella blädning^ och timmerblädning, ehuru icke någon ur dessa huggningar 

 synes hava bort såsom särskilt skogsbrukssätt upptagas. Walh?io's rationella 

 blädning skiljer sig från traktblädning eller liickhnggning egentligen endast däruti, 

 att föra7'~i'erknini:arna vid den förra metoden mera gå ut över de förhärskande trä- 

 den'^, vilket ock av förf. själv anmärkts. Men även vid trakthuggning kunna 

 föravverkningarna uttagas pä samma sätt. Därför torde denna huggningsmetod 

 riktigare bort hava omnämnts under traktblädning eller luckhugggning såsom 

 skett med Wagners kantblädningshuggning >. 



De ovan citerade skogsmännen hava således uppfattat \Vallmo's huggnings- 

 principer ungefär på samma sätt som jag. Ha vi alla orätt, måtte det i san- 

 ning vara svårt att förstå Wallmo pä det sätt han önskar. Jämför man vad 

 som står i hans bok med vad man finner vid besök å de av honom skötta 

 skogarna, får man ej heller större klarhet. I boken står exempelvis, att man 

 vid föryngringens inledande bör uttaga 3 — 4 träd pä ett ställe. Vid skogs- 

 institutets exkursion å Alkvettern och Högsjö för några år sedan under 

 Wallmo's egen ledning funno vi de första föryngringsluckorna ej sällan vara 

 20 — 25 meter i kvadrat, således samma ytvidd som vid traktblädning plägar 

 angivas såsom ordinärt i fråga om skuggfördragande trädslag. Då gjordes 

 också av eleverna en liten provgallring i ett, såsom jag vill minnas, 60 — 65- 

 årigt, jämnt granbestånd, vilket uttryckligen förklarades icke skola föryngras. 

 Märkningen skedde efter samma principer, som pläga följas vid skogsinstitutets 

 gallringsövningar. Vid sin kritik anmärkte W. endast pä ett enda träd, vilket 

 eleverna låtit stå, men som W. ville slå ut. Detta var ett förhärskande träd, 

 som vid borrning visade sig växa med större massatillväxtprocent och således 

 uppenbarligen större värdetillväxtprocent än de kringstäende. 



Vad överjägmästare Wallmo i sin »protest» ordar om beträffande skillnaden 

 mellan hans blädning och de av mig skildrade beståndsvårdsätgärderna, kan 

 jag icke finna annat än vara ett fullständigt slag i luften. Uttagande av torra 

 och överskärmande träd förklarar han vara en solklar sak. I sin bok (sid. 

 29) säger han också: »borttag först och främst alla fula, kvistiga, skadade, 

 tillväxtsaknande träd, antingen beståndet är ungt eller gammalt.» I sak det- 

 samma fastän mindre kategoriskt har jag förordat under »rensnings- och be- 

 redningshuggning», delvis också under andra beståndsvärdsätgärder. I fråga 

 om gallringen bestrider han, att han följer Borggreve's teknik och förklarar 



' Kurs av förf. 



7- SkogsvHrds/öreningens Tidskrift igiö. 



