98 A. \vahl(;rex. 



sig hålla på krongallringen. Jag har också i min bok under åberopade ka- 

 pitel och även annorstädes sökt framhålla dennas fördelar framför låggallringen. 

 Beträffande ljushuggningen säger han, att detta ord i hans bok hade en annan 

 betydelse än nu, då den göres starkare. Vad som är starkt eller svagt vid 

 en genomhuggning blir ett mycket subjektivt begrepp om det icke uttryckes 

 i stamgrundyta eller stamantal jämte medeldiameter m. m. per ytenhet. Jag 

 har för likåldriga granbestånd anfört, att efter ljushuggning bestånden lämpligen 

 borde hällas vid en stamgrundyta per har av omkr. 40 m^, dock under fram- 

 hållande av att ett så högt belopp endast torde kunna vidhållas å våra bästa 

 granmarker. Medeltalet av 10 provytor inom Lanforsbeståndet å Alkvettern, 

 hämtade från den vid Lantbruksmötet i Örebro 1 9 1 1 lämnade redogörelsen 

 för Alkvetterns skogar, vilket bestånd Wallmo brukat framhålla såsom typ 

 för sin blädningsteknik. var omkr. 30 m- (se min bok Skogsskötsel sid 482). 

 Det visar åtminstone, att jag för ljushuggning inom granbestånd ej förordat 

 starkare huggning än vad W. själf använt. Vad är det då han i dessa fall 

 protesterar mot? 



Så frågar Wallmo hur det kom sig, att herrar trakthuggare för 25 år 

 sedan, då han började använda sin rationella blädning i de likåldriga be- 

 stånden, ej alls ville inrangera denna behandling under rubriker^ beståndsvård? 

 Strängt taget har jag ingen anledning att besvara den frågan, då jag ej 

 hörde till dem, som då yttrade sig i saken. Men jag kan likväl finna en 

 förklaring därtill. Själv har jag, efter omnämnande i min bok att någon 

 väsentlig skillnad ej synes föreligga mellan Wallmo's huggningar i de 

 likåldriga bestånden och de av mig skildrade beståndsvårdsåtgärderna, tillagt: 

 »Först vid det likäldriga beståndets föryngrino inträder en skillnad». Det är 

 just häri det ligger. Den försiktiga huggning i de yngre likåldriga bestånden, 

 vilken Wallmo i sin bok på flera ställen förordar, övergiver han mycket 

 ofta i skogen och ingriper med föryngringshuggning så snart en liten lucka 

 finnes i det eljes jämna beståndet för att partout överföra detta till olik- 

 åldrigt. Genom dylika i tid och otid inlagda förytiorhigshiiggnmgar sönder- 

 trasas beståndet, och det är lätt förklarligt, att vänner av likåldriga bestånd 

 reagera häremot, allra helst när de därtill antingen icke finna någon återväxt 

 i luckan eller, därest sådan förekommer, endast se den bestå av mer eller 

 mindre undertryckt gran, även där tall till huvudsaklig del utgör det om- 

 givande beståndet. Man kan vara med om många av Wallmo's bestånds- 

 vårdsprinciper och samtidigt ställa sig avvisande mot hans föryngringsprinciper 

 och det sätt, varpå han ofta tillämpar dem i likåldriga bestånd. 



Beträffande överjägmästare Wallmo's till mig riktade andra fråga har jag 

 redan förut påvisat, att jag aldrig sagt att »den rationella blädningen» är 

 liktydig med den av mig skildrade beståndsvården, utan jag har sagt, att så 

 länge Wallmo rör sig med huggningen inom det likåldriga beståndet någon 

 skillnad icke synes förefinnas mellan hans blädning och den av mig skildrade 

 beståndsvården, tilläggande att skillnaden framträder först vid föryngringen. 

 Då det påstående, varpå Wallmo stöder sin fråga, även i övrigt är oriktigt 

 samt saknar allmänt intresse, vill jag icke, genom att ingå på vidare svaromål 

 härå, bidraga till skapande av den sed, att denna tidskrift göres till forum 

 för personligt käbbel mellan överordnade och — ■ låt vara f. d. — under- 

 ordnade angående vad dem emellan i tjänsten förefallit. 



Även en del andra i överjägmästare Wallmo's inlägg förekommande ogrun- 



