102 I. HISSING. 



man för bedömandet lägga huvudvikten vid observatörens individuella 

 förmåga att med ögat uppskatta de bildade småfigurerna vid figurens 

 begränsningslinjer. 



För praktiken böra dylika kurvor vara av stort värde. Envar torde 

 vid sina arealuträkningar slå över> varje figur minst 2 gånger samt där- 

 efter begagna medeltalet. Om differensen är stor mellan de båda avläs- 

 ningarna, och figuren är besvärlig att räkna så kan man med ledning av 

 dylika kurvor ögonblickligen avgöra om felet är för stort för att kunna 

 tolereras. Är så icke fallet, torde medeltalet av båda avläsningarna vara 

 tillfyllest. Om man sålunda med exempelvis LJUNGSTRÖMS polarplani- 

 meter räknar en figur och erhåller resultaten io,oo har och 10,50 har, så 

 utgör differensen 0,5 har, d. v. s. 5 °o skiljaktighet. Enligt kurvan för 

 denna planimeter utgör det tillåtna maximalfelet för en figur av 10 härs 

 storlek endast i %. Figuren bör alltså räknas om på nytt. Antag, att 

 resultatet då blir 10,05 har, så är differensen mellan det närmast lika 

 stora värdet 0,05 har och felet blir 0,5 °o . Sålunda antecknas den defi- 

 nitiva arealen 



10,00 + 1O705 



= 10,025 har. 



2 



Analogt blir förfarandet vid kritiserandet av ett eventuellt påträffat fel 

 under granskning av annans arbete. De torde knappast behöva påpe- 

 kas, att man i detta senare fall såsom norm bör utgå från den kurva, 

 som lämnar rum för det största maximalfelet. 



