lyS IN MEMORIAM. 



Intet mänskligt, mina herrar, är fullkomligt, och utskottets förslag 

 delar naturligtvis i det avseendet ödet med alla mänskliga produkter. 



Jag är ganska förvissad därom, att nog finnas åtskilliga brister i ut- 

 skottets förslag fortfarande kvar, men jag är å andra sidan förvissad 

 därom, att om man verkligen låter sig ledas, icke av de små synpunkter, 

 som vilja försöka upptäcka och addera tillsammans små brister till en 

 stor summa, utan av den stora synpunkten, den som herr statsrådet nyss 

 framhöll, då han erinrade, att vi snart äro vid det femtionde året av 

 denna lagreforms historia, då tror jag, att utskottets förslag verkligen 

 skall befinnas vara förtjänt att av riksdagen bifallas. Det går väl icke 

 an i en fråga som denna att sä att säga låta historien om lagreformen 

 bliva längre till tiden än historien om själva skogen, men det är just 

 detta, som man kan frukta, ty vittnesbörden äro mångtaliga och vitt- 

 nesbörden äro ojävaktiga därom, att skogen förödes i vårt land för när- 

 varande. Betraktar man nu nationens skyldigheter och våra skyldigheter 

 i detta avseende ur den synpunkten, som framhållits av en av första- 

 kammarreservanterna, då han säger: 'Då nationen är samlingen av indi- 

 viderna, lär man väl ej kunna tänka sig möjligheten av att befordra 

 nationalvälståndet genom att lägga hinder i vägen för den enskildes 

 ekonomiska förkovran, men det torde ej kunna bestridas, att den före- 

 slagna lagen angående vård av enskildes skogar i vissa fall skulle göra 

 detta', står man nu på den ståndpunkten, ja, då förstår jag fullkomligt, 

 att man icke kan vara med om detta utskottets förslag, men då är man 

 också faktiskt emot varje förslag till lagstiftning i fråga om vården av 

 enskildes skogar, även om man i en reservation skenbarligen tillkänna- 

 giver, att man icke är det. Men det borde väl dock vara klart, att 

 man icke i en fråga sådan som denna får gå ut därifrån, att nationen 

 endast är samlingen av de närvarande, nu levande individerna. Nej, 

 man måste i en sådan fråga gå ut därifrån, att den nu levande gene- 

 rationen är arvtagare i förhållande till en föregående generation och 

 arvlätare i förhållande till en kommande. Går man ut ifrån den syn- 

 punkten, då tror jag, att de små felen i förslaget aldrig kunna adderas 

 ihop till några stora summor i ändamål att bringa förslagets ofärd. Men 

 går man ut ifrån de små synpunkterna, då tror jag, att detta skall bli 

 förslagets ofärd, kanske också skogens, kanske också nationens ...» 



G. Sch. 



