sK.O(;si!K ANDKoks akkinoskkAcan. i8q 



JJircktör D. F. Lundgren: Jag tror icke, utt jag l;ehö\er ujjptaga tiden 

 länge med att besvara vad den föregående talaren anförde. Han utgick från 

 vissa mycket svåra eventualiteter, varigenom skadorna skulle bliva dubbelt sa 

 stora som det värsta, vi räknat med. Det är klart, att när man har så där 

 tri hand över antagandena, så har man också mycket fri hand över slutsatserna. 

 \'i få därför om sådana ting säga, att vi göra så gott vi kunna, så långt 

 mänsklig beräkning kan nå, men utöver den ramen kunna vi icke något 

 ordna; det oberäkneliga låter sig icke lagbindas. 



1 fråga om ordnandet av ett ömsesidigt skogsbrandförsäkringsbolag har man 

 två vägar att gå : den ena att låta ansvarigheten vara obegränsad, den andra 

 att begränsa densamma. Var och en av dessa vägar leder till vissa fördelar och 

 vissa olägenheter. Den första vägen leder till, att jag alltid kan erbjuda en 

 fullständig garanti för att de skador, som uppkomma vid skogsbrand, kunna 

 bli betalda, den andra vägen leder däremot till den olägenheten att, om 

 dessa mycket svåra eventualiteter, som den föregående talaren tänkt sig, 

 skulle inträffa, man icke kan ersätta mer än en kanske mycket liten del av 

 skadan. 



Olägenheten av den förra vägen är, att avgiften något är till följd av ett 

 ogynnsamt förlopp kan bliva kännbart hög. Däremot sätter den senare vägen 

 fördelen av en begränsad avgift. 



Då frågas: vilken väg giver den försäkrade den större fördelen? Man 

 måste välja en av dessa vägar med deras fördelar och deras olägenheter. 

 Liksom den föregående talaren genom att uppställa skrämmande antaganden 

 utförde slutsatserna beträffande vår väg, på samma sätt kan jag med samma 

 antaganden som han utföra skrämmande slutsatser beträffande hans väg. Hans 

 brandskadade skulle väl få blott några procent av skadan ersatta. 



Det är en smaksak skulle jag vilja säga, som det här är fråga om. Håller 

 jag mig till den praxis, som gäller i landsbygden, så har man där på de flesta 

 håll inom läns-, härads- och sockenbolag accepterat principen om solidarisk 

 ansvarighet. Det är sålunda ingenting för landsbygden ovanligt, som här 

 ifrågasattes. 



Jag tror icke, att jag behöver säga mera härom; saken ligger i denna 

 punkt klar för de flesta. 



Herr bruksägaren A. Ekman: Herr ordförande, mina herrar! Endast ett 

 l)ar ord! Jag är övertygad, att samtliga här närvarande känna sig tack- 

 samma både för det initiativ, som tagits av åtskilliga personer för att genom 

 bildande av ett försäkringsbolag åstadkomma en lösning av skogsbrandför- 

 säkringsfrågan, och tör det arbete, som den av föreningen tillsatta kommittén 

 nedlagt på denna fråga. Men då här framlagts ett resolutionsförslag, genom 

 vars antagande enligt min uppfattning Svenska Skogsvårdsföreningen skulle 

 åtaga sig ett räU så stort ansvar, har jag i all anspråkslöshet velat giva min 

 uppfattning till känna. 



En av de herrar, som yttrat sig, har uttalat sig för att då man gick att 

 starta en skogsbrandförsäkring, man borde gå försiktigt tillväga. Han ytt- 

 rade därvid för att belysa sin uppfattning, att innan man bygger en bred- 

 spårig järnväg, bör man ha byggt en smalspårig. Ehuru jag icke är ense 

 med honom i fråga om det valda exemplet, så är jag ense med honom 

 däri, att den nu föreliggande frågan är ingripande och svårlöst och av så 



