NÅGRA KRITISKA SYNPUNKTER PÄ BESTÄNDSANAI-YSER. 271 



främst Cajandek, och efter dessa även vissa schweiziska forskare begagnat en 

 tiogradig skala (ursprungligen efter Norrlin). Den avsedda metoden gör ej 

 anspråk pä exakthet, då den ej är grundad på bestämda mätningar av något 

 slag, utan endast pä en ungefärlig uppskattning av de olika arternas ymnig- 

 het. Dess värde är naturligtvis i hög grad beroende pä den konsekvens och 

 likformighet, varmed den kommer till användning. Tyvärr lämna nog dessa 

 ofta mycket övrigt att önska, och framför allt är det tydligt, att metoden hos 

 Hult själv ej erhållit någon större fasthet. En sådan anser jag dock, att den 

 fått genom Sernander, som använt den på ett bestämt sätt, som begagnas 

 även av hans talrika lärjungar. En arts frekvens är nämligen här avsedd att 

 bestämmas efter den del av provytan, som täckes av de olika individen, 

 om deras ovanjordssystem tankes projicierad ned pä marken. Den högsta fre- 

 kvensgraden skulle tillfalla arter, som täcka hela eller nästan hela markytan 

 (ymniga arter», de 4 lägre sådana, som täcka resp. ungefär hälften (rikliga), 

 fjärdedelen (strödda), åttondelen (spridda 1. tunnsådda) eller mindre än åtton- 

 delen (enstaka arter) av markytan. Emellertid visar erfarenheten, att man har 

 svårt att strängt fasthålla denna princip. Jag har länge haft en känsla av, 

 att man bedömer frekvensen något för högt, dä det rör sig om någon av de 

 lägre graderna, framför allt om provytan har något större dimensioner. Men 

 jag kan icke instämma i Lagerbergs påstående (anf. st., s. 68), att »man 

 överskattar frekvensen för stora arter och underskattar den för små». Min 

 erfarenhet går i motsatt riktning. Lagerbergs uppfattning sammanhänger för 

 övrigt därmed, att han i åtminstone ett viktigt hänseende missuppfattat inne- 

 börden av Hults metod, varom mera längre fram. Emellertid visar den aA 

 oss utförda analysen av provytan i Vårdsätra naturpark, att man genom en 

 okulär besiktning efter den princip, som ligger till grund för Hults metod, 

 så som jag uppfattat och under mina fältarbeten tillämpat den, erhåller inom 

 en icke alltför heterogen provyta av måttlig storlek ganska goda resultat. 

 Visserligen överskattades de olika arternas absoluta täckningsgrad även för 

 arter med högre frekvens, men ifråga om deras relativa täckningsgrad i för- 

 hållande till varandra erhölls ett resultat, som icke i alltför hög grad avvek 

 från det, som framgick genom användande av den exaktare metod, som sam- 

 tidigt användes. För att belysa detta anföras i tab. i de arter, för vilka 

 frekvensen bedömdes högre än till enstaka, samt för jämförelse även »areal- 

 procenten» för samma arter vid de olika tillfällena (för den 2 juni medeltal 

 av bägge bestämningarna, jfr för övrigt tab. 8 nedan). Härtill bör anmärkas, 

 att uppskattningen efter Hults metod varje gång företogs före påbörjandet av 

 (len exaktare analysen. 



Även en annan slutsats kan dragas ur uppgifterna i tab. 1, jämförda med 

 siffrorna i tab. 8. Oaktat bedömningen av den enskilda artens frekvens av- 

 såg att taga hänsyn endast till dess täckningsgrad, kom faktiskt ett principiellt sett 

 alldeles skilt moment att spela in vid de lägre frekvensgraderna, nämligen artens 

 spridning inom provytan. Detta torde i själva verket alltid vid okulär 

 bedömning bli fallet och innebär enligt min uppfattning snarare en förtjänst 

 än en brist hos metoden. Men fasthållas bör, att frekvensgraden i främsta 

 rummet avser täckningsgraden. ' Därför få aldrig mer än en »ymnig» och 2 

 a 3 »rikliga) arter förekomma i samma skikt. När t. ex. två örter eller två 

 mossor (även sådana fall kunna nämligen förekomma bägge äro ymniga, till- 

 höra de alltid två skilda skikt. 



