284 HARALD KYLIX OCH GUNNAR SAMUELSSON. 



3. Spridningstal och arealprocent. 



I tab. 8 finnas sammanförda spridningstal och arealprocent för de arter, 



som vid de tre undersökningstillfällena iakttagits inom rutförbandet i Vård- 



sätra nationalpark. Till tabellen må tilläggas, att utanför förbandet antecknats: 



den 9 maj : Geraniiim tobertiatuifji, Polystichiun filix mas, Polystichum spinnlo- 



sam, Scrophularia nodosa och Actaea spicata: 



den 4 september: Campanula trachdiiim, Lonicera xvlosieiini, Poa nemoralis, 

 Scrophularia nodosa, Stachys palustris. 



Sammanräknas alla arealprocenterna vid undersökningen den 4 september, 

 erhålles 16,5. Hela vegetationen inom varje ruta underkastades en totalupp- 

 skattning, och den på grund härav beräknade arealprocenten var 20,4. Skillnaden 

 utgör således omkring 4 arealprocent, vilken skillnad representerar den del av ve- 

 getationstäcket inom observationsrutoma, som ej blev föremål för uppskattning. 

 De lägre arealprocenten äro sannolikt alla undertaxerade. Jag vill härvid 

 fästa uppmärksamheten på Ranmicidus aiiricotmis, som den 2 juni endast inom 

 en ruta kunde uppskattas med avseende på sin areal, den 9 maj och den 4 

 september ej i någon ruta. För att en art skall bli till sin areal upptaxerad 

 fordras, som redan förut framhållits, att den betäcker minst 6,25 % av små- 

 rutan. Antag nu, att en art hade förekommit inom alla undersökta 100 små- 

 rutorna och hade betäckt 6 % av varje småruta. Den skulle således ha be- 

 täckt 6 ^o av det undersökta området, utan att ha enligt den använda metoden 

 erhållit någon arealprocent. Det tänkta fallet är ett ytterlighetsfall, men det 

 tjänar att belysa möjligheten för undertaxering av lägre arealprocenter. I så- 

 dana fall är spridningstalet av särskilt intresse. Ett stort spridningstal till- 

 sammans med en liten arealprocent visar hän på att den senare sannolikt är 

 undertaxerad, t. ex. för Rammcidiis ajiricoymis. 



Man kan ej bedöma en provytas fysiognomiska utseende, om man endast 

 känner spridningstalet; betydhgt viktigare är att känna arealprocenten. Ett 

 par hänvisningar till tab. 8 åskådliggör detta. Den 9 maj voro spridningstal 

 och arealprocent för Anemone nemorosa 82 och 2,8, för Anemone hepatica 71 

 och 7,5. Den senare gav en starkare prägel åt vegetationen än den förra 

 och erhöll också vid Samuels.sons uppskattning enligt det HuLxska schemat 

 en högre frekvensgrad, och detta oaktat spridningstalet för den senare var 

 mindre än den förra. Mer belysande är undersökningen den 4 sept. (0,5 

 kvm. rutstorlek). För Aneynone hepatica voro spridningstal och arealprocent 

 89 och 9,5, för RaTiiincnliis aiiricomus 81 och o. Den förra medverkade i 

 hög grad att ge vegetationen dess prägel, och måste i det HuLxska schemat 

 erhålla en rätt hög ymnighetsgrad. Den senare bidrog ej alls eller åtminstone 

 ej nämnvärt till provjtans fysiognomi och skulle i det HuLTska schemat ej ha 

 överskridit ymnighetsgraden enstaka, och likväl var spridningstalet för Ranim- 

 culus auricomus endast obetydligt lägre än för Anemone hepatica. Flera exempel 

 i samma riktning kunde utplockas ur tab. 8; det sagda må emellertid vara 

 nog för att visa oriktigheten av Lagerbergs påstående (anf. st., s. 15), att 

 spridningstalen skulle vara i siffror omskrivna uttryck för samtliga Hults fre- 

 kvensgrader (^ ymnighetsgrader). 



4. Marltflorans analys på objektiv grund. 



Raunkiaer (1909, s. 24 och 129, tror, att man genom att använda den 

 av honom beskrivna metoden inom formationslärans område har kommit över 



