2 86 HARALD KYLIN OCH GUNNAR SAMUELSSON. 



men däremot ej deras absoluta frekvens. Hans prövning av metodens värde 

 omfattar också blott dess förmåga att återge den förra. Det visade sig 

 härvid, att i bokskogens analyserade Anemone nemorosa-idiCies, förhållandet 

 mellan Anemone nemorosa och samtliga övriga arter tillsammans var, när 50 

 smårutor av 0,1 kvm. undersöktes, 68 : 32, när 200 smårutor av 0,01 kvm. 

 undersöktes, 86 : 14, medan en räkning af skotten inom en yta av i kvm. 

 gav förhållandet 94 : 6 (1909, s. 34 och 35). Växlingarna äro alltså högst 

 avsevärda. I vad mån de RAUNKiAERska pointstalen återge den verkliga för- 

 delningen, skall jag strax ytterligare belysa med ett par exempel. 



Lagerberg har en synnerligen hög tanke om den RAUNKiAERska metodens 

 användbarhet i den form, han givit densamma. Han anser nämligen (19 15, 

 s. 67), att »formationsanalysen utförd enligt denna princip ställes på ett helt 

 annat plan, och att man på detta sätt verkligen når ut över den subjektiva 

 åskådningens växlingar, så långt som det är tänkbart. Man bör därvid komma 

 ihåg, att någon gräns för resultatens säkerhet egentligen icke gives, säkerheten 

 kan ökas i den grad, som undersökningens mål det fordrar.» Det är tydligt, 

 att Lagerberg anser sig ha bevisat resultatens exakthet genom sina beräk- 

 ningar över de fel, varmed observationerna äro behäftade. Men härvid bör 

 observeras, att även om inga anmärkningar vore att framställa mot det sätt, 

 varpå dessa beräkningar äro utförda, de icke i någon mån gälla metodens 

 förmåga att återge de verkliga förhållandena inom provytan utan endast gälla 

 den exakthet, med vilken metoden ur mätningssynpunkt arbetar. 



Om spridningstalens förmåga att ge en föreställning om vegetationens ut 

 seende och fördelning inom en provyta har Kvlin ovan meddelat några exem- 

 pel, liksom Raunkiaers nyss omnämnda resultat inom bokskogens Anemone 

 nemorosa-fa-cies ha ett och annat att lära. Belysande äro också de i hög grad 

 olika resultat, som Lagerberg (191 5, s. 32 — 34) erhållit i det fall, då han 

 använt olika storlek på smärutorna för analysen av en och samma provyta, 

 oaktat de beräknade medelfelen äro särdeles små. Lagerberg gör själv en 

 beräkning (s. 35), att om de med en småruta av 0,5 kvm. erhållna siffrorna läggas 

 till grund, det är sannolikt (med bortseende av medelfelen), att av Majanthe- 

 num btfo/ium finnas minst 4915,6 individ, medan antalet stiger till minst 

 16 658, om en ruta av 0,1 kvm. använts. Exaktheten synes åtminstone mig 

 lämna åtskilligt övrigt att önska. Och huru det med dylika resultat för ögonen 

 är möjligt att påstå, att frekvensprocenten (= spridningstalet) »är ett i siffror 

 omskrivet uttryck för samtliga Hults frekvensgrader», är ofattbart. Talvär- 

 det är ju endast mätningsresultatet av en m. 1. m. ofullständig metods 

 tillämpande. 



För att på ännu en annan väg erhålla en uppfattning om naturen av de 

 RAUNKTAERska pointstalcn ur nu avsedd synpunkt har jag utfört en del be- 

 räkningar på grundval av de ovan i tab. 8 anförda siffrorna från Vårdsätra 

 naturpark, de enda fullt användbara, som stått mig till buds. Med ledning 

 av spridningstalen och arealprocentberäkningarna vid de bägge bestämningar, 

 då den av Raunkiaer rekommenderade rutstorleken (0,1 kvm.) begagnades, 

 har jag utarbetat vegetationens »biologiska spektra» i Raunkiaers mening, 

 d. v. s. en översikt över de olika »livsformernas» procentiska fördelning. För 

 jämförelse har jag även utarbetat dylika, grundade på mina samtidigt utförda 

 analyser efter den HuLTska metoden och med användande av de pointstal 

 för de olika graderna, som jag ovan föreslagit. Resultatet framgår av tab. 9. 



