NÅGRA KRITISKA SYNPUNKTER PÅ RESTANDSANALYSER. 287 



Tabell g. »Biologiska spektra^ i Vårdsätra naturpark 1915. 



(F. = fanerotyter: H. = hemikryptofyter ; (i. = geofyter; Th. = therolyter'^. 



Keräknade etter i F. | H. (r. | Th. 



\ 



I 9. \'. 1915. Spridningstal 2 



i Arealprocent — 



I HuLTS frekvensgrader 5 



2. \'l. 1915. Spridningstal ' 4 



I Arealprocent : 0,5 



I Hui.TS frekvensgrader 5 



Tab. g visar, huru oerhört oUka resultatet utfaller, först och främst om 

 spridningstal eller arealprocent läggas till grund för det »biologiska spekt- 

 rum». Skillnaden är t. o. m. så stor, att värdet av beräkningar, som grun- 

 das på spridningstalen (== Raunkiaers pointstal), måste betecknas såsom skä- 

 ligen ringa, eftersom utan all tvekan arealprocenten har en oändligt mycket 

 större betydelse för återgivandet av de verkliga förhållandena inom provytan. 

 En jämförelse med de efter Hults frekvensgrader beräknade siffrorna visar, 

 att dessa falla ungefär mitt emellan de efter de andra bägge principerna be- 

 räknade. I detta fall gav alltså den HuLTska metoden, som blott är grundad 

 })å en uppskattning, dock ett resultat, som ger ett vida bättre uttryck för 

 arternas verkliga valens än den »exakta» frekvensberäkningan efter Raun- 

 KiAERS metod. Sannolikt är detta resultat mer än en tillfällighet. 



Av vad som redan anförts torde med all önskvärd tydlighet framgå, att 

 genom Raunkiaers metod vissa arter erhålla en alldeles för hög relativ fre- 

 kvens, även när man arbetar med smårutor av så pass liten storlek, som de 

 Raunkiaer och hans flesta efterföljare arbetat med. Skarpast framträder detta 

 inom bestånd med stark artblandning, i synnerhet då relativt små växter före- 

 komma jämnt fördelade över större ytor, vilket i synnerhet är fallet inom en 

 del ängstyper. Det kan inträffa, att en art förekommer i varje småruta och 

 ändock spelar en mycket mindre roll än andra arter, som ej få högre, ja 

 kanske t. o. m. lägre spridningstal, om den ej uppträder fullt likformigt över- 

 allt. Man jämföre t. ex. den roll en Eupl/rasia-axi eller en Rlnnanthus--Ax\. 

 faktiskt spelar i en gräsäng i förhållande till det dominerande gräset, även 

 om de tack vare sina färger kunna vara tongivande. 



I detta sammanhang kan jag icke underlåta att framhålla såsom min upp- 

 fattning, att både Raunkiaer (1909, s. 31 och 110) och Lagerberg (1915, 

 s. 20) förfara felaktigt, då de vid sina statistiker medräkna t. ex. hemikryp- 

 tofyter endast, då de äro rotfästade inom rutan. Ett dylikt förfarande ger 

 dock många gånger en alldeles oriktig föreställning, mest jiåfallande inom 

 vår flora kanske i fråga om arter med ett sådant växsätt som vissa ärtväxter, 

 t. ex. Astragalits glvcvphvllns och Lathvnis sih'esliis. Det är ju utseendet man 

 i främsta rummet vill ge en bild av och icke av antalet individer av de olika 

 arterna (jfr Lagerberg 191 5, s. 12). Och även om man tänker på växt- 

 samhällets ekologi, är det ju klart, att arter som de nämnda för sig reservera 



