312 



UNO WALLMO. 



och Högsjö för några år sedan eleverna utfört en liten provgallring, varvid jag 

 endast anmärkt på ett enda träd, vilket eleverna låtit stå, men som jag ville slå 

 ut. Och detta träd var ett förhärskande träd, som, enligt professor W., borde 

 stå kvar, enär det »vid borrning visade sig växa med större massatillväxt- 

 procent och således uppenbarligen större värdetillväxtprocent än de kringstå- 

 ende». Professor W. glömmer dock tre saker: i:o att många gränsfall före- 

 komma vid stämpling i ett bestånd, så att ofta tvekan kan råda, om ett träd 

 skall stå kvar eller tagas, vadan det är väl hastigt av professor W. att från 

 ett dylikt gränsfall draga slutsatser, 2:0 att massatillväxtprocenten och värde- 

 tillväxtprocenten å de kringstående träden säkerligen hade kommit att ökas, 

 om ifrågavarande överskärmande träd borttagits, vilket 3:0 kunnat medföra 

 att, genom det större trädets exploaterande i penningar och markens bättre 

 utnyttjande genom de kringstående trädens ökade tillväxt, markräntan höjts 

 och ävenså den absoluta avkastningen per ytenhet. 



Beträffande slutligen professor W:s ovillighet att vidgå, att herrar trakthug- 

 gare ändrat om betydelsen av ordet hjälpgallring för att skydda sitt återtåg 

 i beståndsvårdsfrågan, och likaså att med ordet ljushuggning numera menas 

 ett så starkt ingripande i beståndet, att dess slutenhet för alltid eller åtmin- 

 stone för avsevärd tid upphäves, varför nutida ljushuggning icke får betraktas 

 som identisk med den svaga ljushuggning, om vilken jag i min ofta nämnda 

 bok ordar, så hindra mig tid och utrymme att vidare ingå på dessa frågor, 

 utan kan jag endast hänvisa till vad jag därom förut yttrat i tidskriftens de- 

 cemberhäfte samt erinra, att jag ej erhållit svar å de båda frågor, som jag 

 i sagda häfte riktade till professor W., vilka frågor just innebära kontentan 

 av här avhandlade saks innebörd. 



I sitt försök till svar på första frågan vill professor W. göra troligt, att 

 det icke var mina beståndsvårdsåtgärder, som för 25 år sedan framkallade 

 sådant verop från många skogsmäns sida, utan det var först vid beståndets 

 föryngritig som oppositionen uppträdde. Detta är icke sant, vilket varje skogs- 

 man, som var med på den tiden, kan väl konstatera. Oppositionen gällde 

 icke blott föryngringssättet utan även och framför allt mitt sätt att angripa 

 och utglesa de enligt mitt förmenande överslutna likåldriga bestånden. Även 

 om ej en enda lucka upptogs i beståndet, hette det ändå, att jag sönder- 

 trasade beståndet och fördärvade skogen. Professor W. har således i sitt 

 försök till svar på min första fråga icke hållit sig till sak. Då han påstår, 

 att beståndet »söndertrasas» därigenom att en eller annan lucka upptages däri, 

 så måste erinras, att detta är en trakthuggares sätt att se saken. En lucka 

 upptages ju endast, då exempelvis en gleshet eller en grupp övermogna eller 

 ruttna träd förefinnes i beståndet, som således på den platsen icke förmår 

 utnyttja marken på ett tillfredsställande sätt. Att kvarlämna dessa glest stå- 

 ende eller ruttna träd kallar professor W. beståndsvård, att borttaga dem 

 kallar han att söndertrasa beståndet. Jag, som blädare, kallar det för 

 vanskötsel att icke borttaga träden i fråga. Men däremot kallar jag deras 

 borttagande och uppdragande av äterväxt i deras ställe för beståndsvård. Så 

 olika syn på saken kunna tvenne bildade skogsmän ha i detta nådens år 

 1 916. Hur länge månne skall det dröja, innan man kan draga ut alla gamla 

 fördomar ur de gamla trakthuggarna? Ja, svara den som kan. 



Beträffande den till professor W. riktade andra frågan vill jag ge protes- 



