SKOOSADMINISI RA IIONKN" 323 



Vad först beträffar grundprincipen, på \ilken nämnda lagförslag baserats, kan styrelsen 

 icke annat än ställa sig tveksam inför det ingrepp uti den enskilda äganderätten till vissa 

 naturalster som lagförslaget synes innebära. Redan det nu rådande osäkerhetstillständet i 

 landet beträffande rätten till bärplockning, som väl närmast framkallat kravet på fixa lag- 

 bestämmelser, synes utgöra ett bevis för, att man ingalunda såsom skett utan vidare kan utgå 

 från, att skogsbär och därmed jämnställda naturalster äro ett commune bonum. Styrelsen 

 häller fastmera före, att principen om jordägarens rätt till samtliga markens alster sedan 

 urminnes tid genomträngt folkniedvetandet, och att det endast varit den ägda varans större 

 eller mindre värdelöshet för ägaren, som gjort, att denne icke motsatt sig, att alstren av andra 

 tillgodogjordes, liksom ock allmänheten med kännedom om denna skogsägarnas ståndpunkt 

 ansett sig hava rätt att utan särskild framställning tillgodogöra sig vissa tillgångar, då där- 

 igenom icke någon som helst ekonomisk förlust tillskyndades ägaren. Allteftersom värdet 

 av de å marken och i skogen befintliga naturprodukterna, växter såväl som djur, stegrats, 

 har den enskilde ägaren funnit med sitt intresse förenligt att värja sin ensamrätt till dessa; 

 och i det allmänna rättsmedvetandet torde knappast t\ekan rått, att dessa tillgångar i skogen 

 ostridigt tillhörde markägaren. Att äganderätten till visst naturalster å mark icke förrän vid 

 tidpunkten, då detta alster får avsättningsvärde, värjes mot obehöriga inträng är alldeles intet 

 bevis för, att icke denna äganderätt redan dessförinnan faktiskt förefinnes. Domänstyrelsen 

 kan därför icke finna den synpunkt, som funnit uttryck i lagförslaget, att äganderätten skulle 

 på något sätt vara avhängig av naturproduktens värde, berättigad, utan har endast detta värde 

 på sätt antytts helt naturligt blivit det bestämmande för den större eller mindre dispositions- 

 frihet för utomstående, som i varje fall blivit rådande. Ett starkt stöd för att ägande- eller 

 dispositionsrätten till mark och skog även i sig innesluter motsvarande rätt till sådana denna 

 marks och skogs alster som kottar och bär finnes i lagen den 24 maj 1895 angående vad 

 till fast egendom är att hänföra. Denna lags 2 § innehåller nämligen bland annat »Till 

 jorden höra: — å rot stående träd och andra växter tillika med frukt därå.» Till förtydli- 

 gande av denna paragraf må ytterligare anföras, att lagberedningen, som år 1909 avlämnade 

 sista delen av sitt förslag till ny jordabalk och däri jämväl ägnat uppmärksamhet åt frågan 

 om jordägarens rätt till vilda bär och svamp, i motiven till det föreslagna stadgandet bland 

 annat yttrat: »De alster, naturen själv frambringar inom en fastighets område, äro på sätt i 

 2 § är utsagt, så länge de äro förbundna med fastigheten, tillbehör till denna och under- 

 kastade jordägarens äganderätt.» 



Styrelsens nu framlagda ujipfattning i äganderättsfrågan synes även delas av ett flertal 

 hörda myndigheter, kommuner och enskilda, företrädesvis i trakter med rådande bättre av 

 sättnings- och prisförhällanden å bärprodukler. Så må t. ex. anföras, att enligt i remiss- 

 akten åtföljande P. M. lämnad uppgift tillvaron av förefintlig rätt till bärplockning ä annans 

 mark bestrides i icke mindre än 13 av frän hushållningssällskapens förvaltningsutskott in- 

 komna yttranden. 



Det mest beaktansvärda i nu föreliggande förslag finner emellertid styrelsen utgöras 

 av den strävan, som kommit till synes, att bevara den stora allmänhetens, enkannerligen 

 den fattigare lantbefolkningens, förtjänstmöjligheter och att tillgodose de ekonomiska kraven. 

 Att privaträttsliga och nationalekonomiska intressen, därest allmänheten utestängdes från sin 

 förmenta rätt att utan medgivande från skogsägaren tillvarataga skogsbären, varhelst de an- 

 träffas, skulle råka i konflikt, synes styrelsen emellertid icke självfallet, utan ansluter sig 

 styrelsen härvid till de synpunkter, berörande frågans nationalekonomiska sidor, som anförts 

 till stöd för vid 1913 års riksdag väckt motion om sådan ändring i 24 kap. 3 § strafflagen, 

 att i detta lagrum stadgad straffbestämmelse för åverkan komme att omfatta jämväl olovligt 

 tagande av skogsbär (P. M. ang. rätt till bärplockning, sid. 15 — 18). Även under förutsätt- 

 ning att frågans nationalekonomiska sida nödvändiggjorde ett ingrepp i den enskilda ägande- 

 rätten och det fria personliga förfogandet — vilket styrelsen icke finner vara fallet — synas 

 dock tillfyllestgörande bestämmelser kunna utfärdas, utan att privat äganderätt behöver i före- 

 slagen grad kränkas, och på ett sätt, som kan betraktas såsom ett steg i riktning mot en- 

 skild egendoms kommunisering. Man kunde nämligen antingen tänka sig skyldighet för 

 bärägaren att, för den händelse det visade sig, att han ej själv tillgodogjorde sig dessa natur- 

 rikedomar, med eller utan arrendeavgäld upplåta bärplockningsrättcn, eller ock kunde viss 

 tid — fixerad för varje särskilt år, varje bärslag och vissa geografiska områden — bestäm- 

 mas, under vilken tid bärägaren ensam ägde denna rätt, och efter denna tid skulle rätten 

 övergå till allmänheten. Men även mot båda dessa förslag kunna ur principiell synpunkt 

 allvarliga erinringar framställas. Motsvarande nationalekonomiska åskådningssätt skulle näm- 

 ligen även och — nationalekonomiskt sett — med större skäl kunna göras gällande mot en 



