324 



SKOdSADMINISTRATIONEN. 



privatperson, som låter sin skog av ålder eller annorledes förfaras. Men ingen lärer väl 

 dock i sådant fall yrka på äganderättens mer eller mindre tillfälliga suspension. 



Av det ovan sagda framgår, att frågan — därest den över huvud nu kan anses vara 

 mogen för lösning, vilket med anledning av alla de stridiga förslag, som väckts, och de vitt 

 skilda rättsuppfattningar, som gjort sig gällande, med skäl må betvivlas — enligt styrelsens 

 mening helst borde lösas på sådant sätt, att ifrågavarande lagförslag helt förfölle, och att 

 även dessa naturalster inrangerades i bestämmelserna uti 20 kap. 2 § samt 24 kap. 3 och 

 4 §§ strafflagen, till vilka paragrafen bär och kottar tvivelsutan redan förut skulle hava hän- 

 förts, om deras skyddande mot tillgrepp vid tiden för nuvarande lagstadgandens på området 

 tillkomst, då de betraktades som i det närmaste värdelösa, ansetts såsom liggande i jord- 

 ägarens speciella intresse. Uppenbarligen erbjuder ju för övrigt dessa paragrafer skydd åt 

 natuqjrodukter av betydligt mindre värde än ifrågavarande. 



Under förutsättning emellertid att nu föreliggande lagutkasts grundprincip skulle anses 

 böra upphöjas till lag, finner sig styrelsen, efter att sålunda hava klarlagt sin principiella 

 synpunkt på föreliggande fråga, likväl även böra underkasta förslaget en detaljgranskning 

 med utgångspunkt från nämnda princip. 



Bestämmelsen om att vilda bär å annans mark mot förbud av ägaren eller brukaren ej 

 må plockas inom ett avstånd av tre hundra meter från boningshus torde vara ägnad att för- 

 orsaka osäkerhet och tvister, då området icke är på något sätt utmärkt, och huruvida lag- 

 överträdelser enligt denna paragraf hava sin grund i verkligt uppsåt eller felaktig avstånds- 

 bedömning torde vara svårt att leda i bevis, och under sådant förhållande synes icke gärna 

 straffbestämmelser kunna tillämpas, som göra lagen effektiv. Men är lagen effektiv, så är 

 också den fördel, som här bjuds markägaren, tämligen minimal, i det att ifrågavarande om- 

 råde, såsom flerstädes framhållits, oftast till en stor del består av inägor och endast delvis 

 av skogs- och hagmark, eller den mark, som äger betydelse för vildbärens exploaterande. 



I denna ])aragraf uttalas den grundprincip, på vilken förslaget baserats, och har styrelsen 

 i denna fråga redan klargjort sin ståndpunkt. 



Frånsett den fullkomligt godtyckligt valda arealen av tjugu hektar, som medgiver den 

 mindre godsägaren bärplockningsrätt på kanske 1 00 % av sin mark och den större på kanske 

 endast i % , vilket näppeligen kan vara med full rättvisa förenligt, innehåller paragrafen en 

 annan betänklig föreskrift, mot vilken styrelsen måste inlägga sin gensaga, nämligen före- 

 skriften om det fridlysta områdets avskiljande genom hägnad från angränsande mark. Lag- 

 förslaget har framförts i de nationalekonomiska intressenas tecken, och dock vill man här 

 pålägga tillgodogörandet av skogsbären en e.xtra pålaga, som de endast å utmärktare bär- 

 marker kunna tåla, och som i varje fall är onödig. För alla dem, som äga kännedom om 

 den allmänna virkesbesparande strävan, som numera å snart sagt alla områden gör sig gäl- 

 lande, kan icke ett lagförslag om onödig förbrukning av virke, som mångenstädes kunde använ- 

 das för mera produktiva ändamål, annat än te sig såsom egendomligt. A en runt alla rågångar 

 hägnad skog skulle t. ex. en eller flera extra hägnader kring bärmarker påfordras utan att 

 på minsta sätt betingas av betesförhållandena. Det nu vid skogsindelning vanliga sättet för 

 vissa gränsers utmärkande genom målning av ytterträden med rödfärg torde här vara till- 

 fyllest. Eventuellt kunde detta utmärkande även ske genom utsättande av pålar på vissa 

 mellanrum eller på båda dessa sätt kombinerade. 



I lagförslagets motivering framhålles, att i denna § avses »ett eller flere — — — om- 

 råden om tillhopa högst 20 hektars ytvidd». En sådan uppdelning av arealen är med hän- 

 syn till bärens förekomst å ofta mindre ytor att förorda, men nuvarande ordalydelse i § 

 medgiver knappast en sådan tolkning. 



Det synes heller icke vara obilligt, om ägare av utmark, vara lorpare eller lägenhets- 

 innehavare äro boende, tillerkändes rätt att för var och en av dessa reservera visst bär- 

 plockningsområde förutom det område intill 300 meters avstånd från boningshus, som om- 

 förmäles i första paragrafen, och borde då motsvarande rätt självfallet även tillkomma kronan, 

 häradsallmänning, stad och kommun. Varje fördel, som kan beredas de mindre lägenhets- 

 innehavarna, är nämligen av vikt för kolonisationen. • Domänstyrelsen kan därför icke obe- 

 tingat godkänna de i sista delen av 3 § gjorda undantagen. 



