360 GÖSTA TAMM, 



Går man in på frågan, vad för marker, som böra inköpas, stöter jag 

 först på den fråga jag nyss berörde, eller att på 1860-talet av national- 

 ekonomiska skäl endast kalmarker inköptes. Bör det då vara helt och 

 hållet uteslutet att inköpa kalmarker, eller skall kronan fortfara att in- 

 köpa sådana? Ja, kronan skall väl akta sig för att på något sätt ge fog 

 för den tanken, att skogsskövlaren kan, sedan han tagit skogen, få sälja 

 kalmarken till staten. Således kan det icke komma i fråga andra än äldre 

 sådana, som äro så beskaffade, att enskilda icke mäkta på dem nedlägga 

 erforderliga kulturkostnader. 



På samma sätt är det med avgörandet av frågan om staten huvud- 

 sakligen bör förlägga sina inköp till växtkraftiga, goda marker, där hög 

 produktion kan påräknas, eller om även egendomar med svagare jord 

 böra inköpas. Staten bör förvärva mark av bada slagen. A ena sidan 

 är det nämligen nationalekonomiskt av största vikt, att just de bästa, 

 mest givande markerna i första hand komma under rationellt bruk och 

 bliva fullt utnyttjade. A andra sidan kunna emellertid dessa marker så 

 påtagligt förränta å dem verkställda skogsvårdsåtgärder samt kräva en 

 så pass kort omloppstid, att de numera även i enskild hand kunna på- 

 räkna att erhålla en god skötsel. De svagare markerna däremot äro i 

 enskild ägo mera utsatta för att vanvårdas. Det föreligger sålunda skäl 

 för, att kronan bör besitta även svagare skogsmark, nämligen det att 

 denna mark måtte kunna hållas under produktion, samt dels att det är 

 av stor betydelse, att staten med exempel kan visa, att även å dylik 

 mark en god avkastning med förnuftig vård kan erhållas. Vid inköp 

 av sådana svagare marker måste emellertid givetvis köpeskillingarna stå 

 i rätt proportion till markens växtkraft. 



Hittills har det varit så, att staten i regeln icke tagit initiativet till 

 inköp av skog. Men hur kunde det icke vara, om framsynta skogs- 

 tjänstemän gjorde framställningar om inköp av till salu varande egen- 

 domar? Vi tro, att det vore riktigast, att den principen bleve genom- 

 förd, att staten själv genom sina tjänstemän toge initiativet i detta av- 

 seende utan att därför naturhgtvis på något sätt vägra köpa, om något 

 gott tillfälle erbjudes. Men just genom att själv taga initiativet kan 

 staten hålla ögonen på för arrondering lämpligt belägna delar av Sve- 

 riges jord. 



Till sist vill jag beträffande statens jordpolitik beröra en fråga, som 

 mycket olika bedömts: inägojord inom inköpta kronoparker och även 

 inom domänerna. Vid alla statens markinköp bör ovillkorligen tillses, 

 att, för såvitt staten ej redan förut å platsen äger lämpligt belägen in- 

 ägojord, så stor inägoareal medföljer i köpet, att på densamma kan be- 

 redas plats för ett tillräckligt antal skogsarbetare. Det har hittills an- 



