SKOGSPOLITIKEN OCH SKOGSARHETAREKRÄGaN. 369 



komma under denna fond. Jag vill dä beträffande de ecklesiastika skogarna 

 säga, att vad han tVamhållit redan existerar. Kyrkofonden är just den eckle- 

 siastika domänfond, som äger att disj)onera över alla dessa skogar, ty märk 

 väl, att i den mån dessa skogar lämna mer avkastning, än som motsvarar 

 husbehovet, arrenderar kyrkofonden skogen av församlingen. Kungl. Maj:t 

 bestämmer på grund av 19 § 4 mom. det arrendebelo|)j), som kyrkofonden 

 skall årligen betala till församlingen under en viss tidsi)eriod för avkastningen 

 av denna skog. Sedan tar kyrkofonden avkastningen, den må vara större 

 eller mindre, men den betalar som sagt arrendet. Varför måste man gå så 

 tillväga? Jo, därför att församlingen måste fä en bestämd siffra att röra sig 

 med, när den skall bestämma det belopp, som skall uttaxeras på församlings- 

 medlemmarna för bristens fyllande. Vi se alltså, att den vägen redan är 

 inslagen, och det är just den väg, vi vilja fortgå pa. Men just därigenom, 

 att kyrkofonden egentligen blivit arrendatorn av all ei klesiastik skog, kan 

 man också lättare fortgå just på arronderingsvägen. Jag lade också fram 

 den tanken, att man, i stället för att ha små strödda ecklesiastika skogar, 

 som äro svåra att förvalta, då de äro avlägsna från varandra, skulle samman- 

 slå dem till stiftsskogar, i vilka varje församling fick sin del efter det värde 

 den ingått i stiftsskogen, precis som i de gamla bysamhällena varje lott hade 

 sin del av skogen. Genom att på detta sätt bilda stiftsskogar bevarar man 

 hela skogskomplex, och, vilket jag anser vara viktigast, man bevarar åt kyr- 

 kan, församlingen och prästerskapet skogens eget stigande kapital. Det kan 

 väl icke vara rätt, att dessa, som skola av skogen bestrida prästernas avlö- 

 ningar, icke skola få behålla skogarna utan bara utav dem få ut pengarna 

 till avlöningarna. Pengarna stiga icke i värde, men skogen gör det, och då 

 skulle de icke få bli delaktiga av denna värdestegring! Nu ha dock en gång 

 församlingarna av det allmänna fått rätt att disponera över dessa skogar, och 

 då skola de också ha rätt att tillgodogöra sig det stigande värdet. Det är 

 därför jag menar, att den rätta vägen icke är att förvandla skogen till pengar 

 utan består däri, att de små skogskomplexen förvandlas till större, att man 

 förvandlar skog till annan skog och låter församlingen behålla sin rätt till 

 det stigande kapitalvärdet. Den väg som här nyss anvisades för alla sko- 

 garna, är redan inslagen för de ecklesiastika skogarna. I så fall kan man 

 ju säga, att den skogspolitiken varit modern. 



Skogschefen Carbonnier: Då den siste ärade talaren i viss man motsatt 

 sig och ville vederlägga, vad jag nyss yttrade om att vissa revir skulle för- 

 valtas för sig, vill jag ytterligare påpeka, att jag nämnde, att det under nu- 

 varande förhållanden är svårt att verkligen få ut ur de ecklesiastika skogarna, 

 om det skulle bli särskilda revir för dem, det man begär att få ut av dem. 

 Om en arrondering i den riktning, den siste ärade talaren nämnde, kan låta 

 sig göra inom överskådlig tid, är det klart, att det blir fördelaktigt, att de ut- 

 göra särskilda revir för sig, eftersom det i övriga avseenden skulle vara fördel- 

 aktigt. Den största svårigheten ligger däruti, att det med särskild skogsarbe- 

 tarestam för de olika skogarna blir besvärligt att övervaka arbetet. 



Kanslirådet Tigerschiöld: Xu berörde den sista ärade talaren skogsarbe- 

 tarfrågan, men vill jag därtill återkomma senare, endast betonande, att för 



