BEHOVET AV FASTA SKOGSARBETARE PA T)E NORRI.ÄXDSKA KROXOPARKERXA. 377 



detta av den anledning, att man vid upi)rättande av liushållningsplaner 

 för de olika skogarna i allmänhet ej verkställt de för bedömande av denna 

 fråga erforderliga undersökningarna. Att emellertid de norrländska my- 

 rarna äro mycket godartade — långt bättre än torvmarkerna i södra Sverige 

 — och i allra flesta fall tjänliga för skogsbörd, därför tala alla de vackra 

 resultat av dikning, som jag själv varit i tillfälle att se på olika platser i 

 xNorrland. Skogslitteraturen omnämner även ett stort antal dvlika exempel. 



Att det även lönar sig att dika myrar för skogsbörd, lär väl ingen 

 betvivla, i all synnerhet som man har skäl att antaga, att virkesprisen 

 alltjämt komma att även under normala förhållanden avsevärt stegras. 

 Och ses saken från nationalekonomisk synpunkt, lider väl ej ringaste 

 tvi\'el, att det är vida förmånligare, även med dryga kostnader, att sätta 

 dem i skogbärande skick, än att låta dem ligga för fäfot som nu. 



Och att statsmakterna redan sedan länge varit av den uppfattningen 

 att dessa marker böra torrläggas, visar det faktum, att sen år 1886, då 

 dikningarna började på kronoparkerna, staten nedlagt 2,617,407 kr. på 

 dylika företag. I denna summa ingår dock i allmänhet dikningsperso- 

 nalens avlöningar m. m. Sedan år igoo har riksdagen för ändamålet 

 årligen anslagit 150,000 kronor. — Om nu den sålunda dikade marken 

 fullständigt torrlagts, vilket jag beräknar drager minst omkring 70 kr. 

 pr har, hur stor areal skulle då vara torrlagd på kronparkerna.' Jo, cirka 

 37,400 har svarande emot 3,5 % av hela sankmarksarealen. Under an- 

 tagande att hela den förut angivna arealen bör och kan torrläggas, skulle 

 sålunda till dikning återstå cirka 1,029,300 har. I medeltal för åren 

 1913 — 15 har på dikning nedlagts 164,587 kronor i Norrland och Da- 

 larna eller 1,1 % av bruttoinkomsten. Skulle man fortsätta med denna 

 takt, skulle det alltså åtgå omkring 440 år för torrläggning av hela area- 

 len. Även om man med rätta antar, att mycken mark ej kan eller bör 

 torrläggas, säger det sig självt, att det är absolut orimligt att fortsätta på 

 samma sätt som hittills. Att vi, som dock skördat och alltjämt skörda 

 vad århundraden sammansparat och jämt för ingenting skänkt oss, skola 

 på våra efterkommande i många led överlåta omsorgen om dessa mar- 

 kers försättande i produktivt skick, är väl någonting, som ej kan försva- 

 ras. Vore det så, att skogarna ej gåve något överskott, vore ju intet 

 att säga härom, men då inkomsterna mer än fördubblas på en så kort 

 period som 5 år, utan att åtgärderna för skogens föryngring och mar- 

 kens förbättring i nämnvärd grad ökas, då ställer sig frågan helt annorlunda. 



Om vi sålunda antaga den principen som riktig, att övervägande delen av 

 alla grundförbättringar på skogarna böra utföras under den tidsperiod, då in- 

 komsterna flöda rikligt, ja, då böra dikningsarbetena utföras under en tids- 

 period av låt oss säga minst 50 år. Om det nu antages, att endast 70 % av 



