380 AND. HOLMGREN. 



att kvarhålla dem. En ständig rekrytering av denna stam blir följden 

 och därmed självfallet mindre värdefulla arbetsprestationer. Därtill kom- 

 mer, att mer tillfälliga arbetare i allmänhet ej låta sin ansvarskänsla verka 

 så, att de lägga sig vinn om att utföra ett gott arbete. Därför är även 

 absolut nödvändigt, att från arbetsledningens sida övas en mycket detal- 

 jerad och följaktligen dyrbar kontroll över dessa arbetare. Ett relativt 

 stort antal arbetsledare — kronojägare — är därför av nöden, då lös arbets- 

 kraft anlitas. Åtskilliga andra olägenheter av användande av dylik ar- 

 betskraft kunna anföras, men det sagda må vara nog. 



Om man emellertid studerar arbetareförhållandena inom de delar av vår 

 världsdel, där sedan längre tid en intensiv, rationell skogsvård bedrivits, 

 finner man överallt, att ledningens strävanden gått ut pä, att för skogs- 

 bruket förskaffa en stam av vid skogen mera fast knutna arbetare. Så 

 är fallet å statsskogarna i Tyskland, Österrike, Frankrike och Danmark, 

 så är även förhållandet inom åtskilliga revir i södra och mellersta Sve- 

 rige liksom på många enskilda skogar. Skogssakkunniga för södra Sverige 

 ha även beaktat frågan och framhållit vikten av, att skogsarbetet »i stör- 

 sta möjliga omfattning utföres av å skogarna bofasta arbetare». För 

 detta ändamål anse de sakkunniga, att det på varje skog bör anordnas 

 så många arbetarelägenheter, att den jämna arbetstillgången året runt 

 täckes av brukarnas å dessa lägenheter arbetskraft. 



Men, säger kanske någon, dessa de sakkunnigas uttalanden gälla en- 

 dast södra och mellersta Sverige, d. v. s. landet upp till Dalälven. De 

 kunna icke tillämpas på skogarna norr om denna älv. Och varför? Jo, 

 naturligtvis av den anledning, att skogsförhållandena däruppe skulle vara 

 så olika med samma förhållanden söder om älven. Men är detta då 

 riktigt? Bildar i verkligheten Dalälven en gräns, genom vilken landet 

 uppdelas i tvenne ur skogssynpunkt så skarpt åtskilda delar? Ja, det 

 veta vi alla, att denna sats drivits i långliga tider. Och senast har GUN- 

 NAR Andersson i en uppsats i »Skogen» väckt frågan till liv. Ätten kli- 

 matgräns ur vetenskaplig synpunkt kan och bör dragas efter Dalälven 

 av bland annat den grund, att eken och kräftan där upphöra att upp- 

 träda mer allmänt, torde väl ej behöva bestridas. Att däremot denna 

 älv utgör en gräns för skogens produktionsmöjligheter, som Gunnar 

 Andersson säger, därom torde meningarna ännu så länge med rätta få 

 anses delade. Jag påstår nämligen för min del, att denna sats icke är 

 bevisad. Att barrträden med nödvändighet skola bära sig åt på likartat 

 sätt som eken och kräftan, synes mig långt ifrån visat. När en gång i 

 framtiden Bräcke, Östersunds och Härnösands m. f\. revirs långt norr 

 om Dalälven belägna skogar få den skötsel och vård, som erfordras för 

 en rättvis jämförelse med skogarna söder om Dalälven, skall den, som 



