39° 



DISKUSSION. 



par kor. Då är tiden inne att tänka på att bygga en ladugård åt honom. 

 Jag tror också, att om man går i den riktningen, det skall bli lättare att 

 få folk. Men det kan ju också hända, att skogsarbetarehustrun icke är så 

 intresserad av att sköta ladugården i dessa tider. Då får det anstå med ladu- 

 gårdsbyggnaden. 



Man har på detta område när det gäller praktiken en massa saker av ganska 

 stor betydelse, och jag har härmed velat fästa uppmärksamheten på några av 

 dem. 



Landshöfding Holmquist: Herr ordförande, mina herrar! Under den 

 pågående ordväxlingen nämndes av en utav föreningens ledamöter namnet 

 Dalarna. Det nämndes i viss mån i sådant sammanhang, att jag något litet 

 känner mig uppkallad för att giva, om icke ett svar, så dock några ord om 

 Z)a/rt'-förhållandena. 



Det är stadgad praxis, att Dalarna och Norrland sättas ihop, och Dalarna 

 tillhör ju icke södra Sverige. Men den går så legendarisk den uppfattningen, 

 att i alla hänseenden, då det gäller olika slag av kulturer, Dalarna skulle stå 

 bakom de möjligheter, som ligga klara och jämna för mellersta och södra 

 Sverige. Detta har föranlett mig, att när det gäller det rena jordbruket, 

 något litet granska förhållandena. Man säger nu, att statistiken ofta är vilse- 

 ledande, men man tillägger ofta, att det ändå är på denna, omdömet måste 

 grunda sig. Om jag studerar den statistik, som av sakkunniga framlagts, 

 finner jag, att vi i Dalarna stå i fråga om avkastningsmöjligheter för vårt jord- 

 bruk likställda med Skåne, i vissa fall framför Skåne. Det är statistik, som 

 grundar sig på icke tio års erfarenhet utan på flera decenniers. 



Då det nu kommer en sydsvensk upp till Dalarna, händer det ganska ofta, 

 som det en gång hände i min närvaro — jag var då närvarande vid invig- 

 ning av en järnväg i södra Dalarna — att sydsvensken säger: »Har ni havre 

 här uppe, odlar ni säd?» Då svaret blir jakande, får man höra: »Kors, det 

 hade jag aldrig tänkt.» — — — Då det gäller skogen, är det någonting 

 annat utan allt tvivel, men jag tror, att även i det fallet man på många 

 håll har en viss, jag vill ingalunda säga ringaktning för den vetenskapliga 

 erfarenheten och det praktiska förståndet — särskilt torde detta naturligtvis 

 icke gälla sådana män, som här yttra sig, de ha nog fullt klart för sig, vad 

 Norrland och Dalarna betyda i skogsavseende — men det är med en viss 

 känsla som stammar från gamla tider, man vill icke riktigt helt ge sitt 

 erkännande åt Dalarnas — naturliga utvecklingsmöjligheter. Om man i 

 själva ,verket går till rätta med förhållandena, så får man väl ändå säga, att 

 skogsfrågorna för Norrland och Dalarna blivit i viss mkn ytterligt negligerade. 

 Man kan icke säga, att statsmakterna i god tid började arbeta för att verk- 

 ligen ordna dessa förhållanden, de ha, kan man säga, i viss mån fått ordna 

 sig själva. På senare tid ha naturligtvis andra åsikter gjort sig gällande, men 

 man har i den delen kommit betydligt för sent. Man har ntt, som jäg- 

 mästare Holmgren nämnde, andra synpunkter. Skall man börja med något 

 verkligt intensivt i fråga om skogsskötseln — och när det gäller att 

 skaff"a det, som är nödvändigt för en sådan intensitets uppnående, erfordras 

 det arbetskrafter — har man, enligt min mening, icke att slå in på den miss- 

 modets åskådning som ligger bakom orden »nog går det lätt att säga tuli 

 panaros men gör den också», utan i stället adoptera den uppfattning som- 



