BKHOVET AV KASTA .SKO(;SAK}U:iARK. 39 1 



fått sitt uttryck i det tyska ordspråket »Frisch gewagt ist halb gewonnen». 

 I )et föreligger alla skäl för att början göres. 



Professor Gunnar Andersson: Det är rent underligt, att det icke hjäl- 

 ])er med att ge förklaringar. Har någon en gäng fått i huvudet, att man 

 sagt en sak, så hjälper det icke vad man sedan säger för att klargöra det 

 sagda. Jag vill gent emot den siste ärade talarens yttrande betona, att det 

 naturligtvis icke ett ögonblick fallit mig in, att vi icke skulle göra allt vad 

 göras kan för att nå det av oss alla här åsyftade, nämligen att vinna högsta 

 avkastning av vår skogsmark, men man får icke schablonisera. Det betonas 

 gång på gång, att man i ett land som vårt med en så stor utsträckning fram- 

 för allt i norr och söder icke får utan vidare från ett ställe överföra en där 

 vunnen erfarenhet till ett annat. Man måste ju inse, att ett sådant förfarande 

 är felaktigt. 



Jag har i dag av landshövding Holmquist fått höra upprepas professor Hög- 

 boms sats så ofta hörd om Norrland, att statistiken visar, att man på dess 

 små åkrar med mycket stark gödsling kan av de olika sädesslagen få en 

 mycket rik avkastning per har, fullt jämförlig med medelavkastningen i Syd- 

 sverige. Men det är ju icke därpå saken hänger; det betyder väl något, vad 

 det kostar att få fram detta resultat. Om det vore så, som vi här hört, så 

 skulle snart Dalarna se ut som Skåne. Den svenska nationen är icke så 

 oföretagsam, att den skulle låta bli att taga ut landets lätt tillgängliga nyttig- 

 heter. De tagas nog ut, och det är därför Skåne ser ut som det gör, ty 

 där har förelegat stora möjligheter. 



Jag tror icke, att man vinner någonting genom att måla fan på väggen 

 och inte heller hans motsats, utan man får nog gå fram så, att man under- 

 söker, var möjligheterna ligga, och försöker utveckla dem. Om nu övre Da- 

 larna och övre Värmland eller det nordsvenska höglandet icke är av samma 

 beskaftenhet som södra Sverige, finnes det naturligtvis ingen svensk, som vill 

 bli av med dem för det, men vi måste se naturen i ansiktet sådan som den 

 är och rätta våra åtgärder därefter. Detta har jag velat säga om den saken. 



Sedan ber jag att på det livligaste få understryka några saker, som herr 

 Ekman framförde. Han berörde, att i den intressanta, entusiastiska framställ- 

 ning, jägmästare Holmgren lämnade angående skogsarbetarefrågans lösning, 

 talaren förbigick den utomordentligt viktiga sidan av saken, som jag för min 

 del i en spets skulle vilja formulera så: det är icke nog med att vi skafta 

 skogsarbetare, vi måste även ordna det så, att deras fruntimmer trivas. Om 

 man icke gör det, hur går det då? — Jag vill här inskjuta en parentes, som 

 kanske kan belysa även detta. Vi hava landshövding Holmquist här när- 

 varande, och vi kunna nog av honom få höra, vad de stora dalsocknarna, 

 som sitta med stora skogsområden och väldiga fonder och därför i detta av- 

 seende kunnat gå i spetsen, gjort i detta avseende. — Från denna lilla av- 

 vikelse, som förde mig till Dalarna, går jag nu, dit jag först tänkte mig, till 

 dalgångarna. Det är i dessa vi måste börja. I de välbelägna, värdefulla 

 skogarna i och invid dessa finnes det möjligheter att skafta många skogsar- 

 betare arbetstillfälle. Där kunna deras hem sammanföras så, att de bo nära 

 varandra i små kolonier. Det är säkert många av de här närvarande, som 

 hava sett lägenheter, vilka man kunde tycka borde vara lockande, men som 

 stått tomma. När man tagit reda på, varför de det gjort, varför fönstren 



