404 TORSTEN LAGERBERG. 



förband och en rutstorlek om 0,5 m^, om tillräckligt »fina» värden skola er- 

 hållas, utan man får underkasta sig en analys av ett betydligt större antal 

 smårutor d. v. s. välja ett tätare förband och samtidigt nedbringa rutstorleken. 

 Härigenom erhåller man dels noggrannare arealuppskattningar och samtidigt 

 en tillfredsställande artlista. Dessutom skall man även på grundvalen av ett 

 sådant material, sedan rutsystemet blivit överfört på ett underlag utan större 

 besvär kunna uppdraga approximativt riktiga associationsgränser. Samuelsson 

 synes inte heller hålla detta för alldeles omöjhgt, ehuru han tydligen anser 

 det svårt. Det må medgivas, att det kanske kan vara vanskligt att 

 fastställa sådana gränslinjer blott och bart med stöd av en naken artlista. 

 Om man emellertid även har en dylik avsikt med analysen, kan den realise- 

 ras med betydligt säkrare medel. Det enda rationella förfaringssättet blir 

 då att under själva fältarbetet anteckna associationen för varje särskilt ruta. 

 Har förbandet varit tillräckligt tätt, så skall materialet, i denna punkt kom- 

 pletterat, utan svårighet låta sig utnyttjas i berörda syfte. Jag vill ingalunda 

 förneka, att metoden blir mera tidsödande under sådana omständigheter. 

 Men, som Samuelsson (sid. 285) mycket riktigt framhåller, »man måste 

 naturligen mången gång också finna sig i nedläggandet av ett större arbete 

 på beståndsanalysen, om objektivitet och exakthet ernås, och man erhåller 

 resultat, som ge en bättre föreställning om vegetationens utseende och sam- 

 mansättning än en vida enklare men kanske mindre tillförlitlig metod är i 

 stånd att giva.» Och i ett annat sammanhang framhåller han såsom en 

 reell skillnad mellan Hults och min egen metod, att man genom den senare 

 erhåller betydligt tillförlitligare arealsiffror, »framför allt om man för var och 

 en av kastytorna använder en längre gående gradering». 



I Samuelssons kritik äro som man lätt finner tvenne frågor hopkopplade 

 med varandra, dels metodens eget värde och dels värdet av de enligt den- 

 samma utförda analyserna. Att dessa tvenne frågor realiter äro oberoende 

 av varandra är tydligt. Då Samuelsson alltså uppehåller sig vid olika fysiogno- 

 miska analysers värde och särskilt betonar associationernas stora betydelse 

 härvidlag, ger mig detta osökt anledning att just i denna punkt göra några 

 erinringar. 



För det första torde böra anmärkas, att associationsbegreppet långt ifrån 

 är klart fixerat; det förslag till definition, som av Flahault och Schröter 

 framlades på botanistkongressen i Briissel 19 10, blev aldrig antaget. För när- 

 varande ges även bland våra egna växtfysiognomer flera, delvis mycket olika defini- 

 tioner. Till saken hör även, att behovet att införa denna distinktion inom fysiogno- 

 miken blivit starkt ifrågasatt: Raunkler exempelvis använder den icke. Vill 

 man emellertid bruka denna term och därmed beteckna floristiskt och eko- 

 logiskt överensstämmande sammanslutningar av växter, så är det tydligt, att 

 man måste övertyga sig om att en överensstämmelse i båda dessa avseenden 

 i varje särskilt fall verkligen föreligger. Vegetationens likartade floristiska 

 sammansättning på tvenne platser berättigar nämligen ingalunda till den slut- 

 satsen, att likartade ståndortsbetingelser å båda ställena äro rådande; otvety- 

 diga bevis härför finner man exempelvis i Cajanders »Uber Waldtypen». A 

 andra sidan är det naturligtvis icke något som hindrar, att tvenne floristiskt olika 

 associationer kunna utvecklas under alldeles enahanda betingelser. Mången 



