4o8 TORSTEN LAGERBERG. 



de omnämnda tallhedarna beträffar är det säkert, att de olika, av mossor och 

 lavar täckta arealerna komma att högst väsentligt förskjutas, i synnerhet till 

 mossornas förmån. 



Som en sammanfattning av vad jag ovan anfört skulle jag vilja framhålla, 

 att ytliga, rent fysiognomiska synpunkter icke kunna göra anspråk på någon 

 ledande plats inom skogsbotanikens ansvarsfulla arbetsfält; med de centrala 

 frågor, som här möta, ha de föga att skaffa. Det skulle uppenbarligen vara till 

 båtnad, om personer, som sysselsätta sig med växtfysiognomiska studier ville 

 mer än hittills bemöda sig att förstå, att skogliga synpunkter och önske- 

 mål kunna avvika från de rent botaniska, utan att därför vara vetenskapligt 

 mindre berättigade. 



Mitt försök att vidare utveckla den Raunklbrska principen för bestånds- 

 analys, hvilket nu ådragit sig ett särskilt intresse från doc. Kylins och Samuels- 

 sons sida, förestavades i främsta rummet därav, att det länge framstått som 

 ett behov att äga en metod för exakt och objektiv mätning av växttäckets för- 

 ändringar på skogsförsöksanstaltens provytor. Detta på den grund, att det endast 

 härigenom blir möjligt att sätta beståndet i direkt förhållande till markflora och 

 ståndorsbetingelser. Det är ju tydligt, att den Hultska metoden här måste lämna 

 oss alldeles i sticket. Även om man genom densamma anses erhålla en fysio- 

 gnomiskt tillfredsställande bild av växttäcket, så kan man dock aldrig veta, 

 i vad mån denna motsvarar verkligheten. Att icke ens Samuelsson, som 

 väl mer än de flesta arbetat med floristisk analys enligt Hult, lyckades 

 komma verkligheten nära vid sin okulära uppskattning av provytan å Vård- 

 ?ätra naturpark är betecknande nog. Inte blott för arter med lägre utan även 

 för arter med högre frekvens blev täckningsgraden överskattad. Samuelsson 

 anser emellertid, att han erhållit ganska goda resultat, kanske huvudsakligen 

 ■därför, att arternas relativa täckningsgrad blev tämligen korrekt bedömd. Det 

 torde emellertid utan vidare vara klart, att den relativa täckningsgraden visst 

 icke alltid ger en riktig bild av vegetationen inom en begränsad yta, och 

 det bör därför vara ett önskemål för växtfysiognomiken att så vitt möjligt 

 exakt fastställa den absoluta, alldeles oberoende av ändamålet med undersök- 

 ningen. Enligt den av vSernander införda förbättringen av Hults metod 

 bestämmes arternas frekvens s efter den del av provytan, som täckes av 

 de olika individen, om deras ovanjordssystem tankes projicierat på marken», 

 och teoretiskt fordras därvid, att de 5 av Hult använda frekvensgraderna (ym- 

 nig, riklig, strödd, tunnsådd och enstaka) böra utgöra en geometrisk serie, 

 vars kvot är 2. Arter med frekvenserna enstaka och tunnsådd stå här i 

 samma relation till varandra som arter med frekvenserna strödd och riklig, 

 men att bilden av vegetationen i båda dessa fall måste vara mycket olika är 

 ju tydligt. Den Sernanderska principen, som ju möjligen kan låta sig ge- 

 nomföras med någorlunda tillfredsställande precision, om man arbetar med 

 mycket små provytor, blir naturligtvis omöjlig att helt upprätthålla på större. 

 I den mån provytorna ökas i storlek, minskas utsikterna för ett rätt bedömande 

 av de lägre frekvensgraderna, och å stora provytor (exempelvis skogsförsöks- 

 anstaltens) blir det endast de högsta graderna, som med något anspråk på 

 tillförlitlighet kunna okulärt fastställas. För min del är jag fullt övertygad 

 om att den Sernanderska principen aldrig blivit konsekvent tillämpad så till 



