GENMÄLK. 409 



vida, att de lägre frekvensgraderna alltid blivit högst betydligt överskattade. 

 Även Samuelsson har det icke undgått, att man bedömt frekvensen »något för 

 högt, då det rör sig om någon av de lägre graderna» (sid. 27 1), men att man 

 riskerar en för hög uppskattning, även då det gäller högre grader, har Vård- 

 sätra-provytan tydligt ådagalagt. Granskar man dessutom de i Samuelssons tab. i 

 meddelade siffrorna, så måste man erkänna, att det icke finnes mycken fog för det 

 påståendet, att det resultat, som ifråga om arternas relativa täckningsgrad er- 

 hölls enligt HuLTS metod i icke allt för hög grad avvek från det, »som fram- 

 gick genom användande av den exaktare metod, som samtidigt användes» 

 (den av mig föreslagna metoden). I detta fall äro särskilt siffrorna från ana- 

 lysen av den 2 juni upplysande. Anemone nemorosa har betecknats som rik- 

 lig, A. hepatica och Paris '/iiadri/olia som strödda. De två sistnämnda skulle 

 alltså vara ur täckningssynpunkt jämbördiga. Arealprocenterna, resp. 9,3 och 

 4,0 visa dock hän på, att den senare täcker mindre än hälften av den för- 

 ras areals Ställa vi för övrigt Pafis quadri/olia och Anemone ?iemorosa gent 

 emot varandra, så finna vi, att den första täcker ungefär Yg av den sistnämndas 

 areal, då den enligt den Hult-Sernanderska frekvensbeteckningen borde täcka 

 hälften och enligt Samuelssons pointstal -/ö ^.v denna. Även om man ger 

 KvLiN (sid. 284) rätt i att sannolikt alla lägre arealprocenter äro undertaxe- 

 rade, så synes mig i alla fall kongruensen mellan de båda uppskattningsresul- 

 taten så föga påtaglig, att den näppeligen är värd att föras på tal. 



Samuelsson anser, att ytterligare en slutsats kan dragas av förenämnda ta- 

 bell. Oaktat bedömningen av den enskilda artens frekvens avsåg att endast 

 ta hänsyn till dess täckningsgrad, kom faktiskt ett principiellt sett alldeles skilt 

 moment att spela in vid de lägre frekvensgraderna nämligen artens spridning, 

 vilket han emellertid anser vara snarare en förtjänst än en brist hos meto- 

 den. I detta uttalande ligger ett tydligt erkännande, att det aldrig går att 

 ens någorlunda exakt bestämma täckningsgraden genom subjektiv bedömning, 

 åtminstone för de 3 lägsta Hultska kategorierna enstaka, tunnsådd och 

 strödd. Även om man har för ögonen, att frekvensgraden »i främsta rum- 

 met» avser att ge ett uttryck för den täckta arealen, så båtar ju detta föga, 

 då bedömningsresultatet i alla händelser kommer att i första hand påverkas av 

 själva spridningsmomentet, vilket den i tabellen framställda jämförelsen tydligt 

 visar. Inte ens den näst högsta frekvensgraden tycks gä helt fri från detta 

 öde, då Samuelsson anser, att 2 ä 3 »rikliga» arter få förekomma i samma 

 skikt; flera än 2 borde ju aldrig vara tillåtna. Att i realiteten icke mycket 

 är vunnet med den godtyckliga korrektion av pointstalen, som Samuelsson 

 vidtagit, torde vara uppenbart. Visserligen blir härigenom möjligheten att 

 överskatta de lägre frekvensgraderna något förminskad, men detta är så vitt 

 jag kan finna det enda, som är vunnet med detta arrangement. 



För övrigt har jag vid mina försök tyckt mig finna, att man vid den oku- 

 lära bedömningen är benägen att tillerkänna storvä.xta arter en högre frekvens 

 än små, detta därför, att de förra tilldra sig uppmärksamheten på ett helt 

 annat sätt. Samuelssons erfarenhet tycks gå i motsatt riktning, och det är 

 naturligtvis icke uteslutet, att meningarna i en sådan punkt kunna vara de- 

 lade, då förhållandet uteslutande är beroende av subjektiv åskådning. Huru 

 som hälst blir ju jämförbarheten mellan tvenne av olika förrättningsmän gjorda 



* Såsom varande medeltal av resullaten av tvenne olikvärdiga observationer, äro dessa 

 siffror oriktiga, men för den jämförelse, som här göres, kunna de ju ändock användas. 



