4IO TORSTEN LAGERKERG. 



uppskattningar enligt den Hult-Sernander-Samuelssoxska metoden proble- 

 matisk på grund av den ringa fasthet, med vilken den arbetar, och det sy- 

 nes mig knappast behöva diskuteras, att den aldrig skall lyckas att fastställa 

 förändringar i vegetationen med någon större grad av säkerhet. I detta fall 

 erbjuder endast en objektiv undersökning av arealprocenter vid sidan av sprid- 

 ningsprocenter^ en möjlighet att nå det eftersträvade. Då Samuelsson (sia. 

 286) även i denna punkt tydligen ställer sig skeptisk gent emot den statistiska 

 metodens möjligheter, är det väl den av Kylin förebragta utredningen om 

 medelfelens värde, som inspirerat denna hans ståndpunkt. Denna utredning 

 fotar emellertid på en missuppfattning. 



Jag skall härmed övergå till förhållandet mellan spridnings- och arealpro- 

 center samt dessa värdens samband med de Hultska frekvensgraderna, helst som 

 jag härutinnan- i ett viktigt hänseende uppgives ha missuppfattat Hults metod. 

 Denna föreställning är icke riktig. Angående valensen (ymnighetsgraden) 

 säger jag i min uppsats (sid. 15): »Med hänsyn till storleken av den ruta, 

 som jag använt vid mina undersökningar, har det därför för bestämningen av 

 arternas valens visat sig nödvändigt att karaktärisera denna fysiognomiskt av- 

 görande egenskap på tvenne olika vägar: genom en bestämning både 

 av arternas frekvensprocent och av deras arealprocent. De siff- 

 ror, som härigenom erhållas, giva jämförda med varandra en god bild av 

 arternas utbredningsförhållanden inom den undersökta provytan. Frekvens- 

 procenten anger själva spridningen inom det givna området, den är ett i siff- 

 ror omskrivet uttryck för samtliga Hults frekvensgrader.» Det är denna sist- 

 nämnda sats som, lösryckt ur sitt sammanhang, av såväl Kylin som Samuels- 

 son tolkats på ett sätt, som jag aldrig åsyftat. Hade jag menat, att sprid- 

 ningsprocenterna utan vidare täckte Hults frekvensgrader, så hade jag natur- 

 ligtvis aldrig infört arealprocentberäkningen. Jag säger ju uttryckligen ifrån, 

 att arealuppskattningen är en nödvändig följd därav, »att man icke kan giva 

 rutorna en sådan storlek, att den faktiska valensen hos samtliga inom ett 

 givet område förekommande arter exakt uttryckes i siffror», nota bene, om 

 man följer Raunkl^rs princip för valensbestämning, d. v. s. blott antecknar 

 förekomst eller icke-förekomst i rutorna. Genom ett dylikt förfaringssätt får 

 man visserligen endast fram spridningsprocenten, men denna är en funktion, 

 som kan fastställas under de i varje särskilt fall givna förutsättningarna för 

 samtliga Hults frekvensgrader och icke endast för de lägre. Något annat 

 har jag aldrig menat med min föregivna misstolkning. 



Spridningsprocenten för frekvensgraden ymnig blir naturligtvis alltid = 100, 

 oberoende av den rutstorlek som användes, men det är icke alls givet att 

 den därför skall vara mindre för lägre frekvensgrader. Samma spridnings- 

 procent kan nämligen teoretiskt mycket väl tänkas framkomma för alla öfriga 

 Hults frekvensgrader, särskilt om man vid analysen använder en någorlunda stor 

 ruta. Jag skall här tillåta mig att citera, vad jag sid. 13 i mitt arbete yttrat 

 i denna fråga: »Nu låter det ju tänka sig, att av tvenne arter, som före- 



^ Författarna ha ersatt den av mig använda termen frekvensprocent med spridnings- 

 tal. Att denna förändring innebär en förbättring är ju möjligt. Konsekvensen synes mig 

 dock hava fordrat, att denna term i så fall borde ha förändrats till spridningsprocent, 

 då J arealprocent» godtagits. Även talen, som ange spridningen, böra ju lämpligen uttryckas 

 procentiskt; jag skall därför i min följande framställning använda termerna spridnings- 

 procent och arealprocent. 



