412 TORSTEN LAGERBERG. 



För Övrigt erhåller man genom en alltför stark reducering av rutorna en flo- 

 ristiskt otillfredsställande bild av provytan, såvida man inte företar ett mycket 

 större antal detaljanalyser. 



Vid metodens praktiska tillämpning torde man alltså förfara bäst genom 

 att bibehålla en måttlig rutstorlek och vid sidan av spridningsprocenter fast- 

 ställa så vitt möjligt noggranna arealprocenter. I båda fallen bör man ta 

 hänsyn till allt, som faller inom den utlagda rutan. Samuelsson förebrår 

 mig och Raunkler att ha handlat felaktigt, då vi endast tagit hänsyn till 

 inom rutorna rotfasta växter. Jag har aldrig bestämt uttalat mig för det oefter- 

 givliga i ett sådant förfaringssätt, men om jag tillämpat detsamma vid mina 

 försök, har det varit av den orsaken, att såväl de växtsamhällen som växt- 

 former, med vilka jag arbetat, icke givit mig anledning att förfara på något 

 annat sätt. Jag har för övrigt diskuterat denna fråga (sid. 20) i min av- 

 handling, och fäst uppmärksamheten på att Raunkl-er för en hel rad livs- 

 former endast fordrar, att delar av skott skola inneslutas av ramen för att bli 

 medräknade. Det vore givetvis felaktigt att icke på analogt sätt behandla 

 sådana växter som Astragahis glyciphyllos, Lathynis silvestris eller Vicia silvatica. 



Jag skall härmed övergå till mina arealberäkningar. Det är ju tydligt, 

 att det måste stöta på stora svårigheter att utföra en exakt mätning av 

 ett sådant objekt som ett växttäcke. Om man med Sernander anser, att 

 det är projektionen på marken av växternas ovanjordssystem, som skall 

 bestämmas, så torde i själva verket denna bestämning, då den utföres okulärt, 

 alltid ge ett för högt värde, så vida icke arterna förekomma så tätt, att de 

 fullständigt täcka marken. Detta är ju ofta fallet med bottenskiktets mossor 

 och lavar, och täckningsgraden är då lätt avgjord. Men i den mån växt- 

 täcket med bibehållen likformighet blir glesare, blir täckningsgraden svå- 

 rare att fastställa, och uppgiften kompliceras ytterligare, om arterna ha de 

 projicierade delarnas huvudmassa förlagd högt ovan marken, exempelvis i 

 högsta fältskiktet eller i snårskiktet. Skulle man exakt kunna mäta, hur stor 

 dej ett »ymnigt» täcke av JMyrtilhis i verkligheten täcker av marken, så 

 skulle man säkerligen komma att finna, att den mellan projektionerna liggande 

 arealen ingalunda var obetydlig. En sådan uppmätning är ju visserligen teo- 

 retiskt tänkbar, men den kan aldrig komma att tillämpas i praktiken. Det 

 bör därför inte läggas mig till last, att jag icke lyckats konstruera något 

 mått för en fullt objektiv mätning av alla de tallösa projektionsfigurer, som 

 växternas ovanjordssystem måste framkalla. Jag har i denna punkt sett mig 

 tvungen att bibehålla den subjektiva uppskattningen, vilket jag ingalunda 

 sökt fördölja (jfr sid. 19 i min avh.), men jag har samtidigt sökt utbilda me- 

 toden så, att de fel, som genom detta subjektiva moment tillskyndas mätnings- 

 resultatet, skulle bli så små som möjligt. Om jag vid mina försök valde som 

 minsta mått Y^ av rutan, så var det ej därför, att jag som Samuelsson (sid. 

 273) uppger ej ansåg mig behöva uppskatta mindre ytor. Detta mått blev sär- 

 skilt lämpligt på grund av de instrumentella anordningarna, och det var ju 

 först den kommande behandlingen av materialet, som kunde upplysa, om mät- 

 ningsgränsen var tillräckligt lågt satt. Att detta icke blev fallet, ha mina 

 grafiska figurer över de biologiska typernas arealer visat; Kylin och Samuels- 

 son ha kanske av denna orsak bestämt sig för att vid sitt försök använda en 

 ännu längre gående gradering. 



I 



