460 niSKUSSION. 



II. Diskussion. 



Överjägmästare Wallmo: Jag har under de senaste dagarna tagit mig före 

 att genomläsa delta digra betänkande, och om de sakkunniga vilja ha en 

 betygsättning från min ringa person, så skulle jag vilja göra det uttalandet, 

 att det är ett duktigt stycke arbete, som de sakkunniga i och med detta be- 

 tänkande presterat. Det är visserligen icke några nyheter, som de komma 

 med, men de framhålla en hel del ganska värdefulla önskemål, som vi kunna 

 hoppas må bliva förverkligade, när de fått så kraftiga förespråkare i de sak- 

 kunniga. Dessutom ha de sakkunniga förebragt en statistisk utredning av 

 stort intresse. 



Bland de uttalade önskemålen fäster jag mig främst vid de sakkunnigas 

 yrkande pä betesförbud å de allmänna skogarna. Jag har under senare år 

 brukat säga, att just ordnandet av betesfrågan är en av de viktigaste frågor, 

 som nu stå på dagordningen. Skogsbetet orsakar nämligen otrolig skada. 



Vidare ha vi önskemålet om det fria husbehovsvirkets borttagande å krono- 

 domäner och boställen. Detta är ett gammalt önskemål, och det är att 

 hoppas, att det nu kan nås, sedan det väl motiverat framkommit i detta be- 

 tänkande. Sist men icke minst ha de sakkunniga framhållit, att bestånds- 

 vårdsfrågan borde bliva löst så snart som möjligt och på ett tillfredsställande 

 sätt. För ett 20-tal år sedan, när jag i min ringa person predikade för en 

 rationell beståndsvård, så hade jag icke många med mig. Som vi veta, var 

 det på 1880 — 1890-talen blott svaga s. k. låggallringar, som utfördes i sko- 

 garna. Emellertid tarvar historien om beståndsvårdens utveckling sitt särskilda 

 lilla kapitel, som jag sedermera skall be att få återkomma till. 



Till en början vill jag uppehålla mig vid några av de sakkunniga lämnade 

 sifferuppgifter. De sakkunniga påstå, att virkesförrådet å de allmänna sko- 

 garna, upptaget efter hushållningsplaner, upprättade under åren 1889 — 1909, 

 är för lågt. Häri vill jag gärna instämma, ty dels har avverkningen ofta 

 understigit tillväxten, varigenom virkeskapitalet ökat efter taxeringsförrättningen, 

 dels ha alla okulärtaxerade bestånd oftast tilldelats för låg virkesmassa, dels 

 ha slutligen virkesmassorna å de bästa boniteterna ständigt taxerats för lågt, 

 enär Westbergs tabell, som ju mest användes under sagda tid, icke vet av 

 den bästa boniteten, d. v. s. mark med den längsta skogen, ty Westbergs 

 bonitet i omfattar icke dylik mark. När jag sålunda ger de sakkunniga rätt 

 däri, att de taxerade virkesmassorna å de allmänna skogarna ofta äro för låga, 

 så ger jag dem icke rätt däri, att åldersfördelningen enligt hushållsplanerna 

 är missvisande. Att härvid göra korrigeringar på fri hand tror jag icke är 

 berättigat. De sakkunniga säga, att de yngsta klasserna visa för hög procent 

 och de äldsta för låg. En sådan korrigering på fri hand får mera betraktas 

 som en yttring av en önskan, att så borde vara förhållandet, än en vetskap 

 om, att så är förhållandet. Ty nog ha väl vederbörande förrättningsmän i 

 regel hänfört bestånden upp till 100 år till riktig åldersklass. Att bestånden 

 över 100 år ofta hänförts till för låg åldersklass är nog riktigt men inverkar 

 ej något här, då alla åldersklasser över 100 år i de sakkunnigas tabell sid. 

 52 hopförts till en åldersklass, nämligen den VI, d. v. s. 10 1 — 120 år. En- 

 ligt densamma tabellen visas, att å kronoparkerna I:a åldersklassen är störst, 

 beroende på inköp av nya skogar med stora kalmarker eller ungskogsbestånd. 



J 



