462 DISKUSSION. 



Kungl. Maj:t, som icke genomdrivit, att personalen ökats på sådant sätt, att 

 beståndsvårdshuggningarna kunnat till fullo utföras. Antingen måste således 

 ett fel eller en underlåtenhet här föreligga frän någon myndighets sida, eller också 

 är det icke sant, att, som de sakkunniga påstå, förnämsta orsaken till bestånds- 

 vårdshuggningarnas ringa omfattning är att söka i bristen på arbetskraft. Jag 

 tillåter mig att under några minuter taga uppmärksamheten i anspråk för att 

 söka klargöra denna fräga. 



Som jag nämnde i början av mitt anförande, är beståndsvårdsfrågan av re- 

 lativt ungt datum; man torde kunna påstå, att den icke är mer än cirka 20 

 år gammal När vi i mitten på 1890-talet försökte oss på åtgärder i sådan 

 riktning, så mötte detta ett stort motstånd. 1897 utsände jag en skrift, vari 

 jag yrkade på införandet av en rationell beständsvård med frångående av den 

 hittillsvarande svaga s. k. läggallringen och med i stället kraftigt ingripande 

 i krontaket. Påföljande år, 1898, kom Schwappach efter med sitt liknande 

 yrkande på »krongallrings» införande, i vad det gällde Tyskland. Beträffande 

 de allmänna skogarna i Sverige kom beståndsvårdsfrågan ej ur fläcken, utan 

 allt fortgick i de gamla gängorna en lång tid framåt. Ar 1899 ^^m jag till 

 Jönköping som ordinarie jägmästare. Jag började då att därstädes införa be- 

 ståndsvårdshuggning fastän mera i smyg, ty sådan låg icke i tidens anda, och 

 den dåvarande byråchefen i domänstyrelsen var av en annan åsikt än jag, 

 varför jag faktiskt icke kunde uträtta mycket i den vägen å revirets skogar. 

 Däremot hade jag under hela i8go-talet utfört beståndsvärdshuggningar i 

 mycket stor skala ä enskildas skogar i skilda trakter av Sverige. Ar 1903 

 kom jag åter till bergslagen samt blev överjägmästare. Som sådan fick jag 

 inspektera en myckenhet allmänna skogar, och när jag jämförde dessas utse- 

 ende med de av mig förut förvaltade enskildes skogar, där överallt bestånds- 

 vård i stor skala ägt rum, så krympte hjärtat ihop på mig vid tanken på, 

 att jag intet kunde åtgöra å det förra slagets skogar utan måste lämna dem 

 åt sitt öde. Jag hade fortfarande samma vederbörande byråchef emot mig. 

 Han är nu gången ur tiden, och vi voro i övrigt mycket goda vänner, varför 

 jag ej vill säga ett enda ond ord om honom: de mortuis nil nisi bene. Men 

 jag erkänner uppriktigt, att jag sade icke blott till byråchefen i fråga utan 

 till vem som helst, som ville höra på, att jag tvådde mina händer, och att 

 jag stod utan möjlighet att uträtta någonting. Så hände det 1906, att det 

 fanns nya män i domänstyrelsen, bland dem f. d. norrlänningar, som själva 

 utfört blädningshuggningar och icke voro rädda för beståndsvårdande huggning 

 i detta ords skarpare bemärkelse. Den 22 december 1906 utfärdade alltså 

 domänstyrelsen ett cirkulär, varav jag gjort några utdrag, som jag skall be 

 att få uppläsa för herrarna: 



» Kungl. Domänstyrelsens cirktdär angående vissa avverkningar för bestånds- 

 vårdens höjande ; givet den 22 december igo6. 



»Sedan vid inspektionsresor befunnits, att åt vården åt skogsbestånden å 

 de allmänna skogarna ofta ej ägnats den omsorg, som erfordras för skogsav- 

 kastningens höjande till det maximum, som efter därpå inverkande förhållanden 

 anses kunna ernås, och att beståndsvården i många fall blivit i hög grad för- 

 summad, har Kungl. Domänstyrelsen härmed velat föreskriva, att det skall 

 åligga skogstjänstemännen att ägna denna viktiga del av skogshushållningen 

 synnerlig uppmärksamhet.) 



