SKOr.SVARn och SKOGSFÖRVAr/ININO. 47 7 



synnerligen starka skäl, som legat till grund för detta förslag. Och vilka äro 

 dessa skäl? Jo, de sakkunniga säga, att skogarna äro olika i medeltal: präst- 

 skogarna äro mindre och kronoparkerna större. Nu är det väl dock så, att 

 det finnes också ett flertal smärre kronoparker i södra Sverige, utan att någon 

 dock vill föreslå särskilda revir för dessa. Men så heter det också, att präst- 

 skogarna i allmänhet äro så belägna, att någon export från dem icke kan 

 ifrågakomma. Men även detta förhållande gäller för många kronoparker. 



Huvudskälet synes dock vara, att skogsvården icke är tillfredsställande. 

 Vad kan nu detta betyda? Det betyder, antingen att jägmästarna icke haft 

 tid att ägna sig åt skogsvården, eller att de saknat tillräckligt intresse för 

 denna sak. Det kan vara riktigt, att den mindre tillfredsställande skötseln 

 beror j)å, att personalen icke räckt till, men jag blev överraskad, när inleda- 

 ren sade, att det från jägmästarehåll uttalats, att det var »tråkigt» att arbeta 

 med de ecklesiastika skogarna. Ifall det förhåller sig så, att vissa jägmästare 

 sakno det rä,tta intresset för vården av de ecklesiastika skogarna, så ber jag 

 att få protestera häremot åtminstone för min del och för hela mitt distrikt. 

 Våra jägmästare äro icke sådana, och jag tror, att om det kommer till kritan, 

 så är det flera, som skulle vilja fritaga sig i detta fall. Jag vågar uttala, att 

 statsmakterna kunna räkna på, att vi göra vår plikt, men felet har varit, att 

 områdena äro för stora. 



Skälen äro så svaga, att man känner sig frestad att imdra: finnas icke några 

 andra skäl? Huru ligger hela denna fråga? Jo det gäller att få en sakkunnig 

 skötsel av dessa prästskogar. Huru skall denna sak praktiskt ordnas? Vid be- 

 svarandet av denna fråga står jag icke på samma ståndpunkt som kanslirådet 

 Tigerschiöld. Jag vill som exempel anföra, att i mellersta Norrlands distrikt 

 äro de ecklesiastika skogarna spridda över Ångermanland, Jämtland, Medel- 

 pad och upp till Dorotea socken. Då man nu räknar fågelvägen mellan sko- 

 garna till 2 å 3 mil — räknar man den verkliga vägen, så blir det längre, 

 kanske 3 ä 4 mil mellan varje skog — så kommer därtill, att även krono- 

 parkerna, åtminstone i detta distrikt, ligga fördelade över hela länet, och då 

 frågar jag: skall det vara lämpligt att skapa revir med ännu mer spridda 

 skogar än nu är fallet genom att göra en sådan fördelning, som här ifråga- 

 satts? Jag måste ställa mig minst sagt tveksam, huruvida detta kan vara prak- 

 tiskt. Jag skall nu icke yttra mig bestämdare, därför att frågan är föremål 

 för en utredning, som man har att avvakta, men så mycket vill jag säga, att 

 skall man kunna vara med om ett sådant förslag, så måste andra och star- 

 kare skäl framföras. 



Vad sedan transportfrågan beträffar, har den kommit för oss norrlänningar 

 som en överraskning. De sakkunniga säga, att någon transport icke bör före- 

 komma, därför att det tar tid, innan man hinner att sätta sig in i förhållan- 

 dena o. s. v. I stort sett kan man instämma däri, att det skulle vara bäst, 

 om man kunde k\arstanna på den plats, som man känner, och ifall bostads- 

 förhållanden, särskilt i fråga om skolor och kommunikationer, klimat m. m. 

 voro likartade för reviren, så vore ej så mycket att invända. Men det är i 

 dessa avseenden annorlunda med skogsstatens tjänstemän än t. ex. statens 

 järnvägars tjänstemän. Kommitterade säga: »Frågan om transport av ordi- 

 narie jägmästare har i Sverige erhållit en viss aktualitet, enär vårt land till 

 följd av sin stora utsträckning från norr till söder omfattar revir med väsent- 

 ligt olika tjänstgöringsförhållanden.» Men detta gäller både Norrland och 



