480 DISKUSSION. 



skulle vidtagas i nu bestående förhållanden, den enda ändring, den södra 

 kommittén avser, är, att i stället för statsskogsförvaltare skulle de av oss före- 

 slagna ecklesiastikskogsförvaltarna inträda. Jag för min del står i detta fall 

 fortfarande på samma ståndpunkt som den norrländska skogsyårdskommittén, 

 som beträffande allmänningsskogarna i Norrbottens och Västerbottens län före- 

 slog, att i regel skogsingenjörerna skulle taga hand om dessa allmänningars 

 skötsel. Det säges härom i §§ 4 och 5: »Där ej för allmänningsskog anställts 

 särskild skogsförvaltare, skall utsyning ombesörjas av vederbörande skogsstats- 

 tjänsteman.» Och vidare: »Önskar delägare att för allmänningsskogs skötsel 

 och vård anställa särskild skogsförvaltare, ingive till Konungen ej mindre för- 

 slag till instruktion att gälla för skogsförvaltarens tjänsteutövning — — — 

 Förena sig delägare därom, må samma person kunna utses till förvaltare för- 

 två eller flera skogar.» 



Således har norrlandskommittén, som jag haft äran tillhöra, uttalat sig för, 

 att om allmännings styrelse önskar att genom egen personal handhava skogens 

 vård, så står det den fullständigt öppet, naturligtvis under kontroll av distrikts- 

 styrelsen. Nu är det möjligt, att slutorden i talarens anförande voro hetsi- 

 gare än anförandet för övrigt, men skulle anförandet i sin helhet ha varit 

 sådant som slutet, då vågar jag säga, att med den uppfattning, som kommit- 

 tén haft, var detta angrepp ute i ogjort väder. 



Jag skall icke närmare inlåta mig på överjägmästare Welanders anförande 

 rörande uppdelningen av reviren. Då han säger, att han icke kunnat bliva 

 övertygad om lämpligheten av kommitténs förslag, så vill jag säga, att detta 

 förvånar mig icke, ty jag som i denna fråga disputerat med honom i sex år 

 inom norrlandskommittén, har givetvis ej kunnat hoppas, att överjägmästare 

 Welander kunde bliva övertygad av oss i södra kommittén, men jag lyck- 

 önskar honom i alla fall till att ha kvar sitt gamla stridshumör. Däremot 

 hade jag ej väntat av min värderade vän, P. O. Welander, att när vi i södra 

 kommittén föreslagit, att transporten icke måtte ske i så vidsträckt omfatt- 

 ning som hittills, han om detta förslag fäller det omdömet, att detta skulle 

 ha skett för att gynna rikemans barn. Jag hade icke trott, att han skulle 

 vilja föra fram ett så demagogiskt skäl. 



Överjägmästare Barthelson: Jag blev uppkallad av ett par anföranden 

 rörande kommitténs förslag i befordrings- och transportfrågan. Jag vill först 

 vända mig mot överjägmästare Welander, som höll ett anförande, genom 

 vilket som en röd tråd gick den uppfattningen, att kommitténs förslag av- 

 såg att utestänga norrlänningarna från denna transport. Då många möjli- 

 gen fått den uppfattningen, att så skulle vara fallet, skall jag be att få läsa 

 upp några rader i kommitténs betänkande rörande denna fråga. Kommittén 

 yttrar : 



»Anses emellertid transport av ordinarie jägmästare av humanitetsskäl än- 

 dock i ett eller annat fall böra ske, så bör för dessa fall ej uppdragas några 

 bestämda gränser. Ej heller är det lämpligt att på sätt stundom föreslagits 

 uppdela landet i vissa rayoner, inom vilka transport skulle få ske, utan bör 

 varje särskild transportfråga bedömas individuellt. Den transportsökandes rent 

 personliga skicklighet med hänsyn till just den ifrågavarande platsen bör så- 

 lunda vara utslagsgivande. Det bör sålunda ej möta större hinder att från 

 Västerbotten transportera en jägmästare till de sydligaste provinserna än från 



I 



