KARKBORRKNS FÖR.MAf^A ATT DÖDA FRISKA (IRAXAR KXI'. HEVISAD. 52 I 



anse de självklara, enär otaliga exempel gi\'as för att av allt att döma 

 fullt friska träd även i orörda bestånd torka utan annan påvisbar orsak 

 än barkborrarnas angrepp. 



Huru goda sannolikhetsbevis än åberopade författare kunnat anföra 

 för sin åsikt, att barkborren är upphovet till grantorkan, lära de dock 

 ej övertyga dem, som på grund av obenägenhet att ta konsekvenserna 

 av en ändrad åsikt eller på grund av förutfattad mening i det längsta 

 vilja blunda för sanningen. Sådana mera direkta bevis för barkborrarnas 

 skadlighet, som utesluta möjligheten a\' att även andra omständigheter 

 kunnat medverka, erfordras alltså för att barkborrvännerna skola låta 

 övertyga sig. 



I syfte att söka framlägga ett dylikt bevis påbörjade jag sommaren 

 1913 å Bjurfors kronopark försök för att utröna, huruvida vår vanligaste 

 barkborre, den 8-tandade (Tomicus typographus), har förmåga att utan 

 medverkan av andra onda makter åstadkomma > grantorka». 



Försöken förlades till ett vintern igii — 1912 genomhugget, c:a 70- 

 årigt biandbestånd av tall och gran, i \ilket grantorka dittills ej för- 

 märkts. Två felfria granar med väl utvecklade kronor utvaldes, vilka 

 granar hade ett i förhållande till sina grannar särskilt skyddat läge. 



A dessa granar anbringades på omkring 12 fots höjd frän marken 

 ett finmaskigt mässingsnät av omkring 0,6 meters höjd, som löst om- 

 slöt stammen, nedtill hårt tillbundet med metalltråd. Innanför dessa 

 näthölster släpptes den 25 maj å vardera granen omkring 450 st. bark- 

 borrar, varefter nätet jämväl upptill bands säkert till. 



För att få försöken med barkborrarna så naturtrogna som möjligt hade 

 ju varit lyckligast, om erforderliga barkborrar kunnat insamlas under 

 själva svärmningen, innan de ännu påbörjat sina gångsystem i barken, 

 men av praktiska skäl lät sig detta ej göra. Jag fick därför nöja mig 

 med att för försöken använda barkborrar, som redan varit i arbete någon 

 eller några dagar och delvis redan påbörjat äggläggningen. 



Omedelbart efter det barkborrarna släppts på träden, började de krypa 

 på stammen och söka sig in under barkfjäll o. d., där de genast började 

 äta sig in, och sedan jag efter ett par dagar genom det vid näthölstrens 

 underkant hopade maskmjölet och kådutflödet inom nätet övertygat mig 

 om att insekterna voro i full verksamhet, lämnades de helt i fred under 

 närmaste tiden. 



Den g juni borttogos näten, varvid konstaterades, att omkring 40 % 

 av barkborrarna lägo döda inom nätet, medan återstoden ätit sig in i 

 barken mest i närheten av tillbindningsställena. Kn stor del hade ätit 

 sig ut under den tillbundna mässingsträden men sedermera ätit sig in i 

 barken på lämpliga ställen ovan- och nedanför hölstret. Orsakerna till 



