HARKBORREXS KOR.MAdA AlT DÖDA FRISKA (IRANAR KXI'. RENISAD. 523 



den stora procenten döda barkborrar kunna ju vara mångahanda. En 

 del insekter hade säkerUgen skadats vid insamlingen, en del blivit fast- 

 klämda mellan stammen och det styva metallnätet och på det sättet 

 dödats, samt slutligen en del blivit dränkta av kådflödet frän vissa in- 

 gångshål. Emellertid fann jag vid undersökning vid detta liksom vid 

 senare tillfällen, att barkborrarna mera sällan lata överraska sig av den 

 utsipprande kådan. Påträffa de vid urgnagandet av gångarna större käd- 

 flöden, som de ej mäkta hämma, retirera de i god tid och göra om för- 

 söket på annat ställe. Efter den 9 juni besökte jag försöksträden litet 

 emellan och fann, att barkborrarna alltjämt voro i livlig verksamhet, men 

 något tecken till barrfällning kunde ej förmärkas före midsommar, då 

 jag reste bort på några veckor. Först den 2 augusti blev jag i tillfälle 

 att ånyo se till träden. Båda gra^iania befunnos då fullständigt döda, 

 nästan helt barrfalhia och harke^i dehns avfallen. >> Grantorka» förelåg 

 alltså, och barkborrarna måste anses varit den enda orsaken. 



Inga andra granar än dessa båda torkade i närmaste trakten vare sig 

 denna eller 19 14 års sommar. 



Sedan granarna fällts, befanns barken som vanligt alldeles sönder- 

 trasad av moder- och larvgångar. Ehuru antalet modergångar ej kunde 

 exakt fastställas, var det dock fullt klart, att de ej kunde härröra sig 

 enbart från de inom näten inneslutna barkborrarna. Tvivelsutan hade 

 andra barkborrar från trakten slagit till i granarna, på ett eller annat 

 sätt ditlockade av dem, som jag förut släppt å träden. 



Försöken fortsattes försommaren 19 14, men förlades dä till ett omkring 

 yoårigt biandbestånd, som ej genomhuggits på senaste 7 år och som 

 ej heller genom vindfällning kunnat lämna barkborrarna lämpliga boplat- 

 ser. A härför lämpliga granar anbringades den 26 och 27 maj 10 st. 

 hölster. Då erfarenheten från försöken föregående år visade, att bark- 

 borrarna äro mycket stationära och ej nära någon önskan att lämna det 

 träd, som de för sin verksamhet blivit anvisade, använde jag till hölstren 

 denna gång tunt gastyg i stället för mässingsnät, som bands upp med 

 vanliga segelgarnssnören. I vardera av hölstren insläpptes omkring 400 

 8-tandade barkborrar. Två av hölstren togos endast i dm. höga och 

 lämnades helt öppna upptill. 



l^arkborrarna började i samtliga hölster att omedelbart gnaga sig in 

 under barken, varom såväl en myckenhet maskmjöl som kådflöden här 

 och var vittnade. På enstaka ställen gnagde de sig även ut genom 

 nätet eller under tråden för att sedan utanför hölstret gnaga sig in i 

 barken på lämpligare ställen. 



Även de barkborrar, som placerades i de öppna hölstren, visade ej 



