526 ADOLF WELANDER. 



Beträffande de fem försöksträden å Hultema kronopark, där förstörelse- 

 arbetet syntes förlöpa långsammare, tillfördes hvarje träd den 2 juli 

 ytterligare omkring 200 barkborrar, som dock på grund af den långt 

 framskridna årstiden ej kunde förutsättas besitta sä hög livskraft. Den 

 30 juli var barken inom hölstren å fyra av träden i det närmaste död 

 och i övrigt svårt härjad, medan den femte granen visade större mot- 

 ståndskraft. De7i 2 september, då träden för sista gången besöktes, iwro 

 fyra av granarna helt döda och barre?i i starkt avfallande. Den åter- 

 stående granen, ett stort och ovanligt frodväxt träd med slät bark, var 

 däremot fortfarande vid liv ehuru svårt skadad; å södra sidan av stam- 

 men ungefär i jämnhöjd med hölstret voro vävnaderna sålunda helt och 

 hållet förstörda och barken bortfallen å ett stycke av 1,2 m. längd och 

 8 å 10 cm. bredd. 



Även beträffande 1915 års försök vill det synas, som om de vid för- 

 söken använda barkborrarna fått hjälp av andra i trakten befintliga 

 barkborrar. 



Av de undersökningar, som jag åren 19 13 — 19 15 verkställt och nu 

 redogjort för, är visat, att den 8-tandade barkborren har förmåga att å 

 fullt friska träd ensam åstadkomma s. k. grantorka, varmed det avgörande 

 beviset för barkborrarnas skadlighet är framlagt. 



Då vidare barkborrarna även under normala förhållanden äro mycket 

 talrika, särskilt i våra genomgallrade skogar, samt — såsom av försöken 

 framgår - ej visa någon obenägenhet att, när tillfällen erbjuda sig, börja 

 sitt förstörelsearbete å i sin bästa växtkraft stående träd, synes mig ej 

 längre tvivel böra råda, att barkborrarna i de allra flesta fall äro den 

 primära skulden till grantorkan, vilken uppfattning jämväl vinner starkt 

 stöd av den praktiska erfarenheten. 



