542 DISKUSSION. 



vad i föregående kapitel anförts, voro huvudskälen för inrättande av distrikts- 

 styrelser, dels att från domänstyrelsens till den lokala mellaninstansens avgö- 

 rande borde utflyttas även ärenden av så stor vikt, att dessas prövning ej 

 lämpligen borde bero av en ensam person, samt dels att inspektionen borde 

 sä ordnas, att de anmärkningar, som av den inspekterande vid förrättnings- 

 tillfället gjordes, ej, försåvitt desamma ej avsåge rättelse av uppenbara för- 

 summelser eller misstag, borde föranleda slutgiltigt beslut av denne personligen, 

 utan skulle för prövning hänskjutas till en överordnad lokal myndighet.» 



Allt detta skulle ävenledes lika bra eller bättre kunna åstadkommas, om 

 distriktsstyrelserna förlades till Stockholm. 



Sid. 258: »Hålles auktionen av ledamot i distriktsstyrelse, skall denne 

 pröva anbuden.» Det vore väl dock att använda överkvalificerad kraft, om 

 en överjägmästare skulle resa omkring som auktionsförrättare. Det heter, att 

 det är överjägmästaren, som bestämmer minimiprisen, men icke uträknas dessa 

 i auktionslokalen eller vid auktionstillfället, utan dessa uträknas hemma i expe- 

 ditionen. Till att hålla virkesauktion kan väl över huvud taget icke behövas 

 en skogligt bildad person, utan därtill lämpar sig väl bäst en specialist, en 

 tränad utropare. De sakkunniga ha sannolikt hittat på detta motiv i sin nöd 

 vid uppletandet av nya arbetsuppgifter för de föreslagna distriktsstyrelserna 

 å landsbygden. 



På sidan 259 yttra de sakkunniga: 



»Vid försäljning genom infordrande av förseglade anbud bör jägmästaren 

 äga att, om han själv ombesörjer försäljningen, pröva anbuden intill 1,000 

 kronors värde. Över 1,000 kronor och intill 50,000 kronor bör prövnings- 

 rätten ligga hos distriktsstyrelsen, där domänstyrelsen ej för särskilt fall tör- 

 behållit sig densamma. Över 50,000 kronor prövas anbuden alltid av do- 

 mänstyrelsen. Genom dessa bestämmelser skulle det bestyr med virkesför- 

 säljningarna, som nu åligger domänstyrelsen, till betydlig del komma att över- 

 flyttas på distriktsstyrelserna.» 



Detta uttalande av de sakkunniga är icke i konsekvens med yttrandet pä 

 sidan 127, där det heter: 



»Jägmästaren får ofta ej reda på de priser, som betalas utanför hans eget 

 begränsade verksamhetsområde, och han kan ej förutsättas äga kännedom om 

 virkesafl"ärer å andra orter. Han har därför icke tillgång till erforderligt jäm- 

 förelsemateriel, när det gäller att fixera priserna särskilt på exportvaror. Den 

 överordnade myndigheten däremot, som har att pröva och följa ett större 

 antal virkesaftarer från vitt skilda trakter, kan lättare observera fluktationerna 

 pä trävarumarknaden och därför med klarare blick bedöma de priser, som 

 vid olika tidpunkter och å varje särskild ort med hänsyn till de lokala för- 

 hållandena kunna anses skäliga.» 



Här säga sålunda å ena sidan de sakkunniga, att revirförvaltaren bör icke 

 få göra försäljningar för något större belopp, ty han kan icke överblicka 

 marknaden, men å andra sidan, när vi komma längre fram i betänkandet 

 till kapitlet om distriktsstyrelserna, så säges, att de kunna överblicka mark- 

 naden intill ett så stort belopp som 50,000 kronor. Men domänstyrelsen, 

 som har hela Sverige till » verksamhetsområde />, måste dock, om man skall 

 ansluta sig till de sakkunnigas nyss relaterade resonemang i saken, sitta inne 

 med ofantligt större bedömningsförmåga än resp. distriktsstyrelser, som äro 

 hänvisade till ganska begränsade verksamhetsområden. Då synes det inkon- 



